Башак Саян
Страх от обвързване

Превод от турски: Нахиде Дениз, 2011

chitanka.info

1.

Истанбул, май 2000

Бързо отвори бялата врата на спалнята и тръгна към банята. В къщата беше шумно. Помисли си: „Ех, че досадно!“ Вече бяха започнали да пристигат. Приближи се до огледалото и внимателно се огледа. Доволна усмивка озари лицето му. „Браво, момчето ми“, си каза. Тръгна към вратата на банята и погледна момичето, което седеше, без да помръдне, в огромното легло.

— Хайде, обличай се! — извика.

Момичето инстинктивно се обърна към мъжа и започна да се смее.

— Не ти ли прави впечатление, че ние въобще не сме спали заедно?

— Хъм! — произнесе мъжът и отправи към отражението си доволен и подигравателен поглед. — Да спя ли? Толкова съм зает, че няма кога да спя, бебчо. Не се засягай!

И като залепи на лицето си най-неустоимата усмивка, изпрати въздушна целувка на момичето. Умееше да покорява жените и да ги залъгва.

Разочарованието, изписало се за момент на лицето на момичето, изчезна. Няма да се концентрира върху това. Няма да настоява. Ще се примири и ще направи една крачка, за да спечели. Непохватно стана от леглото.

— Разбира се, че ще се облека — каза.

Жената започна да облича бельото си в телесен цвят пред огледалата в стаята, които отразяваха различни части от великолепното й тяло. Изведнъж спря, като че се сети за нещо. Мъжът ненавиждаше тези неочаквани пози, не понасяше повдигането на въпроси, които като че ли в момента са й дошли наум.

„Типично“ — си каза. Дори не си направи труда да се притесни.

— Кога ще се видим? — попита жената.

Като се опитваше да не покаже нетърпението си, отговори с усмивка:

— Ще се чуем.

Облече набързо светлосинята си риза, хвърли последен поглед на косата си и като бързаше да напусне стаята, рече:

— Гледай да се забавляваш. Ще се видим…

Необичайно големият салон, до който водеше дълъг коридор, бе обзаведен с вкус. Успокояващата гледка към гората омагьосваше човека, а огромната камина в салона разкриваше вкуса на собственика. Много ясно. Точно. Едно богатство, което не оставяше място за съмнения, многолюдна самота, неоспорвана интимност. Плътните завеси хармонираха с мебелите. По стените се виждаха класически картини и образци на съвременното изкуство. Те не бяха произволно избрани. Демонстрираха оригиналния вкус на домакина. И това създаваше допълнителна дистанция, като че ли правеше младия мъж още по-недосегаем.

Коридорът, който водеше към всекидневната на долния етаж, бе подреден като фотографска галерия в бяло и черно. Имаше много ценни фотографии. Никой не разбираше защо е похарчил цяло състояние за тях. „Глупаци! — помисли си. — Вие гледате на тях само като на изкуство, а аз знам как да ги обърна в пари.“

Всъщност идваше в тази къща, за да избяга от града. Добре му действаше гората. Тази къща в Полонезкьой[1] бе неговата крепост през уикендите.

Умееше да организира партита, но дългите гостувания, които отнемаха целия уикенд, го напрягаха. Този вид партита криеха известни рискове. Едно, защото гостите оставаха вкъщи. Ако заедно с поканения дойдеше някой, когото не харесваше, щеше да се притеснява. Освен това гости, които много говореха, създаваха проблеми. Понякога дори сам не можеше да повярва на градските легенди, към които клюкарите прибавяха невероятни измислици и разпространяваха. На партитата се налагаше жените да бъдат винаги повече от мъжете. За него това беше закон. Не се отегчаваше от партитата. До края на живота си можеше да живее, като дава партита, развлича се и изпитва цялата сладост на живота. Че защо печелеше пари? Нали за да купува желаните неща и да си живее така, както иска? Докато вървеше към салона, обърна внимание на сервитьорите, които беше наел за този ден. Изглежда, че си вършеха безупречно работата. Хората продължаваха да идват по един, по двама. Всичко беше наред.

Потърси с очи Синан. Къде ли бе този човек? Дали не се беше затворил в някоя стая с някое момиче? Синан бе най-близкият му приятел. От години заедно работеха и се забавляваха. Синан бе един от най-добрите автори на текстове и бяха реализирали много проекти заедно. Някой извика зад гърба му:

— Джем, ако не бяха твоите партита, сигурно нямаше да разберем, че сезоните се сменят.

Усмихнат тръгна към групичката. Мъжът, изрекъл тези думи, бе най-големият му конкурент. Някои предпочитаха да се отнасят към конкурентите си като към врагове, но според него тази тактика не вършеше работа, той предпочиташе да държи конкурента близо до себе си. Искаше да го познава, да знае за бъдещите му планове. Както се казва: „Бог да ме пази от приятелите, с враговете сам ще се оправя“.

Заговори с изключително самоуверен тон, който караше другия да се чувства потиснат.

— Какво ново, Мехмед, как е настроението?

— Всичко е наред. Единствената ми грижа е, че през последния месец твоят пазарен дял надмина моя. Ако балансът се наруши, ще започна да ревнувам. Това ще попречи на приятелството ни.

— Не говори глупости, ти не гледай месечните резултати. Ако и в края на годината кажеш това, тогава ще се почувствам победител — подигравателно се усмихна Джем и изгледа похотливо момичето до Мехмед.

Странно. Не беше ли това момичето, което преди няколко месеца, когато беше много пиян, една нощ осъмна при него? Като имаше предвид, че момичето се усмихна по този многозначителен начин… Тя бе. Беше така пиян, че като се събуди сутринта, главата му се пръскаше. Смътно си спомняше, че й каза нещо, докато се измъкваше от леглото. Затова и не бе запомнил лицето й. Добре де, беше глупаво да го свързва само с пиенето. Толкова пъти бе изживявал подобна сцена. Имената и лицата нямаха значение. Или какво значение имаха!

„Колко много хора съм поканил“ — си помисли, като гледаше гостите. Какво щяха да правят всички тези хора в къщата? На трезва глава не би ги издържал. Приближи се към друга групичка. Сред тях беше и Сибел, която бе присъединил към колекцията си преди няколко месеца. Сибел, която се оказа много досадна, така се бе залепила за него, че се задушаваше. Харесваше му да се люби с тази жена. Да, всяка жена след акта желаеше да чуе някои думи и обещания за обвързаност, но положението със Сибел беше различно. Очите й, които блестяха с болезнена страст, не се откъсваха от Джем. Така че понякога дори с гърба си усещаше как погледът на жената го пронизва. Положението бе започнало да става опасно. Най-добре ще е вече да се сбогува с неустоимите й тяло и устни, които не признаваха отказ. Нямаше намерение заради няколкото часа забавления да присъединява тази жена към своята социална среда. Запита се кой ли я е довел тук. „Изнасилването изглежда неизбежно — си каза и онази прочута полугорчива, но често пъти подигравателна усмивка се появи на лицето му. — Поне си създай неща, които да ти доставят удоволствие, господин Джем!“

— Добре дошли, надявам се, че настроението е добро.

Каза на сервитьора, който минаваше край тях:

— Предложете шампанско на компанията.

Всеки говореше нещо. В разговора се намеси Емир, син на един бивш колега на бащата на Джем, който не се застояваше на нито една работа:

— Завчера бяхме в Париж в хотела, за който разказа, и както спомена, към края на вечерта при нас дойде една девойка и ни даде един шифър. Озовахме се на странно парти.

Не можеше да понася това момче. От лошо храносмилане ли страдаше или му пречеше честото храносмилане, но каквото и да беше, явно не заслужаваше да мисли за него. Сякаш светът се въртеше около модните партита! Да, Джем също обичаше развлеченията, но в същото време си вършеше много добре работата. Преуспяваше. Най-малкото той не бе от онези, които помнеха партитата, на които не са поканени, а като ги поканеха, дебелееха.

„Кой ли го е повикал? Нима Синан? Или вече започвам да забравям?“ — се запита, докато се усмихваше на този излишен човек.

Точно в този момент Сибел го дръпна за ръката и зашепна, сякаш му казваше много важно нещо:

— Интересно, защо не бях поканена. През цялата седмица чаках да ми телефонираш. Нали щеше да ме потърсиш? Мислех, че добре си прекарваме времето заедно.

„Това не са въпросителни изречения“ — помисли си Джем. Но явно Сибел очакваше отговори от него. Опитваше се да му внуши някои неща. „Не се връзваммм!“ Джем погледна в очите Сибел, при това само за няколко секунди, за да даде най-клиширания отговор:

— Щях да те потърся, но толкова бях зает, че, повярвай, нямах никаква възможност. Даже нямах време сам да направя списъка на поканените! Лично аз щях да подбера гостите по-внимателно. Не познавам почти половината от хората тук.

Защо се опитваха след секса да се държат като че ли това е връзка! Само бяха спали заедно и не си бяха дали обет за привързаност! Опита се да преодолее вътрешното си безпокойство, като се усмихна насила. Страхуваше се, че няма да може да продължи тази игра.

Дали ще срещне жена, която да не го притиска? Не можеше ли, след като са прекарали „блажено времето“, всеки да се върне в собствения си свят? Не, нито една жена не би искала това. Щом преспят с един мъж, жените решават, че трябва да бъдат семейство. Като че ли не е възможно да притежаваш мъжа само като спиш с него! Като че ли един плейбой може да се превърне в чудесен съпруг. На Джем му беше писнало от жени, които се домогват до знатни династии, където да се приютят. Те не търсеха мъж, а спонсор. Глупави мъже с титли, които да се грижат за тях, или каквото се разбира под това, като да им плащат чантите и обувките!

Джем изобщо не мислеше за брак. Не го интересуваше да влезе в живота на когото и да е било. За последно бе имал приятелка, когато бе в университета. Бе против обетите за вярност, против философските изрази за привързаност. Бракът бе примитивизъм. Също и дълготрайните връзки. И естествено, публичното даване на лъжливи клетви. Не изпитваше безсилието да постъпва така, като че цял живот ще обича някого, и да произнася клетва, която е неискрена от самото начало. Знаеше да обича. Бе обичал силно, но това остана в миналото.

Джем обмисляше как да избяга от Сибел. Тя можеше да се залепи за него и да му съсипе не само цялата вечер, но и целия уикенд. Добре, той също искаше секс, но не със Сибел. Ако имаше намерение да прави секс, трябваше да се отърве от тази жена. В един момент в него се появи онзи изгарящ опит да отвлича вниманието на жените, който бе придобил през годините. Ако Сибел останеше тук през целия уикенд, щеше да отнеме удоволствието на Джем да флиртува с други. Можеше да нахълта в спалнята му, докато прави секс с друга. Или да притесни всички, като направи истерична сцена. Обърна се и погледна очите на жената. Една странна тъга имаше в тях. Гледаше, като че ли преди малко е плакала. Почувства угризение на съвестта. Мразеше това чувство. Разкая се заради онова, което бе помислил преди малко. Но нямаше да се откаже. Налагаше се по някакъв начин да се отърве от нея. Къде беше Синан? Веднага щеше да направи нещо и всичко щеше да се разреши.

От всички стаи се чуваха смехове. Гостите се веселяха с парчетата от края на 80-те години. С напредването на времето гостите се бяха увеличили. Изненада се, че до него бързо се приближи Керим, тъй като той бе още един от онези нежелани гости. Хвана го за ръката и го дръпна в един ъгъл. Докато говореше, Керим поглеждаше наляво и надясно и непрекъснато мигаше с очи, сякаш имаше тик. Гласът му бе толкова тих, че това го правеше още по-симпатичен.

— Трябва ми стая — каза с откровеност, която отврати Джем. Заболя го за жените, които бяха с него и в бъдеще щяха да изпадат в заблуждение.

Помисли да ги изпрати в спалнята си. Но след това разбра, че Керим и групичката, която се бе събрала около него, имат някаква по-голяма цел. Толкова много хора можеха да опропастят спалнята му.

— Идете в кабинета ми на втория етаж. Точно срещу банята. Става ли, приятелю?

— Супер. Ти няма ли да се присъединиш?

— Не, не, налага се да се занимавам с гостите. Ако отсега се скрия, всичко ще се обърка.

Докато говореше с Керим, Джем видя Синан, който влизаше от вратата, намираща се малко преди салона. Най-сетне беше благоволил! Изпита признателност. Благодарение на Синан можеше да бъде възпитан домакин, без да се налага да се превръща в звяр. Със Синан бе едно мургаво момиче, което дотогава никога не беше виждал. Беше интересно момиче, от чието лице струеше странна светлина. Бе изящна. Слабичката й фигура за момент изуми Джем. Момичето, което беше като изскочило от великолепните картини по стените на тази къща, бе като течаща вода и като че заличаваше всяка друга гледка наоколо. Джем се отърси, за да се отърве от въображаемия свят, в който неочаквано бе потънал. Бе видял и преживял много неща, за да не се поддава на красотата. Въпреки това неволно продължи да наблюдава момичето, докато вървеше към тях. Така постъпваше спрямо жените. Гледаше на тях като оценител.

Косата на младата жена беше разрошена. Под спокойното изражение на лицето й сякаш се криеха опасни мисли. „И тази е от обикновените“ — се опита да помисли. Но… От маниерите й личеше, че няма връзка с тукашните. Джем се запита каква ли работа има тя със Синан. Какво ли имаше между нея и Синан.

Синан беше различен. Всичко беше спечелил със собствен труд. Сега живееше добре. От много години все твърдеше, че търси любовта. Все се оплакваше, че не е срещнал момичето на мечтите си. Нима това момиче бе жената на неговите мечти? Внезапно безпокойство, което заради приятелството им не смееше да нарече ревност, обхвана Джем. В поведението на Синан към това момиче имаше нещо различно, което не бе виждал досега. Начинът, по който гледаше момичето, можеше да се нарече ласкав. Усмихваше му се така, като че светът му беше облян в светлина.

Джем тръгна към тях.

— Синан, най-после! Толкова време те търсих!

— Наложи се на откриването да се справиш без мен, скъпи. Извини ме. Имах по-важни работи — каза, като посочи с поглед към момичето. — Налагаше се да се погрижа за някого.

Като погледна с усмивка към момичето, Синан продължи да говори:

— Запознай се с Бахар. Бахар, мила, знаеш за Джем.

Момичето с внезапно движение отдели една от друга тъничките си ръце и протегна малката си длан на Джем. Като на забавен каданс погледът й бавно се насочи към Джем. Колкото и да не можеше да повярва, той не можа да отблъсне онази необяснима топлина, която излъчваше ръката на момичето.

Веднага поиска да избяга. Гадеше му се. Всичко започна и свърши само за няколко секунди, но времето като че бе спряло. Нещото, появило се за момент между момичето и мъжа, каквото и да бе то, бе с плътност, която можеше да се почувства и да се види. Действително времето бе спряло. След това може би щеше да отстъпи място на гнева и на агресивността. Това беше Джем.

От устните на младата жена се отрониха думите:

— Аз съм Бахар… Аз, приятно ми е.

Джем потърси фалш в този хубав и въздействащ глас. „Кой знае какви мисли има в главата й“ — си помисли. И тя беше жена. Със сигурност си правеше някакви сметки. Нали така? Между тримата се възцари мълчание. Синан гледаше невинно. Личеше, че се е изплашил от Джем. Джем не беше кротък. Но това не беше пречка за приятелството им. Неловкото мълчание продължаваше. Синан гледаше към Джем, той пък се взираше през прозореца, а Бахар се беше втренчила в ръцете си. Бахар първа се обади:

— Решихме в последния момент, затова дойдохме така, но ще ни извините.

— Решихте… — саркастично изрече Джем. — Вие двамата със Синан. — Изведнъж осъзна, че е преминал границата: — Пардон. Облеклото ли имате предвид?

По-секси дрехи ли обличаше, когато отиваше на партита? Щеше да е добре, защото в този си вид приличаше повече на студентка, която иска да стане професор. Но и така беше красива, не можеше да се отрече.

— Не, а защото дойдохме с празни ръце…

Ето, че пак каза „ние“. Не трябваше да мисли за това. Джентълменски потупа гърба на стария си приятел. За Джем това бе израз на близост, сърдечност, доверие. Позамисли се. Беше организирал безброй партита и никога не бе изпитвал подобно нещо. Странно. Спомни си годините в гимназията. Партитата, които се правеха вкъщи. Всички се приготвяха за парти, щом майката и бащата заминеха извън града. Не харчеха много пари, понеже всеки носеше по нещо. За Джем това бяха толкова тревожни години, че той отдавна ги бе покрил със забрава, но ето че това момиче изведнъж съживи пред очите му отминалите дни. Съпровождани от специфичните за онези дни миризми и чувства.

Синан заговори отново:

— Защо се притесняваш, мила Бахар? Този човек притежава цяла изба. Години, години пихме и пак не можахме да ги свършим.

— Сигурна съм, че е така. Но с празни ръце не се ходи на гости.

Джем се засмя.

— От години организирам партита и никой досега не е показал такава деликатност. Подлеци, сега ще изгоня всички.

Продължи да наблюдава момичето, докато се смееше. Имаше нещо странно в това момиче, нещо, което не беше свикнал да вижда, но какво беше? В този момент Бахар отново се намеси в разговора:

— Пардон, може ли да ми кажете къде е тоалетната? Трябва да си измия ръцете и лицето.

— Разбира се, има една в края на коридора. Но според мен не я ползвай, защото всеки може да влезе там. Ако имаш належаща необходимост, качи се в моята стая на горния етаж. Никой друг не ползва моята баня. На горния етаж, в края на коридора, последната врата вляво.

Синан трескаво се провикна след момичето:

— Ако не ни намериш, ела в градината!

Джем се усмихна.

— Какво ти стана, момчето ми, изплаши се, че тя ще избяга ли? Не се безпокой, ще ни намери.

— Не, не от това. Тя е на непознато място. А е и малко стеснителна. Може да се почувства самотна, изоставена. В крайна сметка не познава никого.

Действията на приятеля му, които бяха като на влюбен гимназист, развеселиха Джем. Но, от друга страна, беше обзет от ревност и известно любопитство.

— Защо? — попита той Синан. — Ти неин ангел пазител ли си? Голяма жена е, няма да се изгуби, не се безпокой. Да не би да има нещо между вас? Приятелка ли ти е?

— Не, не ми е приятелка. Все още не. Но ми харесва.

— Каквооо? Айде, бе… Нашето момче е поразено, казваш. А момичето изпитва ли нещо към теб?

— Не знам, тя е малко затворена. Все още не мога да я разбера. Но ние се познаваме отскоро. Отпреди една седмица, най-много десет дни.

Тръгнаха към коридора, който отвеждаше към градината.

— Къде се запознахте?

— Всяка сутрин си купуваме кафе от едно и също място. Всеки ден по едно и също време тя си взима кафе, сяда в един ъгъл и чете вестници. Един ден й поисках един от вестниците.

— Сякаш ще го прочетеш! Изигра театро значи?

— Ех, какво да се прави, момчето ми, налагаше се да подготвя почвата за запознанство.

— Разбрах, разбрах. И я доведе тук с мисълта, че непременно по някакъв начин ще я оправиш.

— Моля те, не говори така по неин адрес! Казах ти, че ми харесва.

— Откъде да знам. Досега сума ти момичета доведе тук.

Синан се поколеба. Джем внимателно го погледна. Заговори със сериозен тон:

— Внимавай, рано или късно трябва да оставиш жените. Ако ти не ги напуснеш, нямаш представа какво може да ти дойде на главата. Не можеш да се отървеш. Не казвай, че не те предупредих.

На Синан му стана неприятно, че приятелят му се отнася така към чувствата му, и леко го провокира:

— Ти години наред постъпваш така, успя ли да се опазиш?

Джем се засмя. Синан още не разбираше какво иска да му каже. Животът учеше някои хора много рано на това, а на други го показваше в напреднала възраст. Но непременно го показваше. На вас оставяше да си извлечете или не поуката. Джем беше от онези, които отдавна си бяха научили урока.

Слънцето клонеше към залез, когато излязоха в осветената градина с изглед към гората. Имаше дълга маса, покрита с бяла покривка. Сервитьорите с подноси в ръцете тичаха наоколо. Имаше много гости. Погледът на Синан се спря върху един мъж, който стоеше малко настрани.

— Джем, онзи мъж не е ли приятелят на баща ти, Аднан бей? Който пръв ми възложи работите на твоята фирма?

— Точно така. Този път е почувствал необходимост да се отзове на поканата ни.

— Отдавна не съм го виждал. Ще отида да поговоря с него. Ако видиш Бахар, изпрати я при мен, става ли? Или ти й прави компания. Аз ще ви намеря.

Джем, който се опитваше да се отърве от обезпокоителното въздействие на Бахар, погледна часовника си. Беше подготвил изненади за гостите си. През този уикенд щеше да се отърве от страхотния стрес от последния месец. Пъхна ръка в джоба, но телефонът не беше там. Къде ли го беше оставил? В спалнята ли? Отправи се към къщата.

Докато влизаше в салона, откъдето щеше да продължи към кухнята, видя Бахар в края на коридора. Тъкмо възнамеряваше да се усмихне, но изведнъж усети убийствения поглед на Сибел върху себе си. Ами, да, разбира се, нали имаше и такъв проблем. Явно бе, че този уикенд няма да е приятен. Трябваше да намери начин да се отърве от тази досадна жена.

Усмихнат погледна към Бахар. Изведнъж забеляза колко хубаво се усмихва момичето. Пак същото. Щом я погледнеше в очите, падаха всички щитове, приискваше му се да захвърли натрупания с годините опит. Разбираше защо Синан я харесва. И за да не се замисля повече, веднага я заговори:

— Бахар, трябва да ми помогнеш.

— Разбира се, за какво? — попита изненадана младата жена.

— Виждаш ли жената точно зад гърба ми?

— Онази русата ли? Красива жена.

— Точно тя. Не ме оставя на мира. Трябва да се отърва от нея. Ако заговорим, няма да дойде.

— Разбрах. Един момент… Да, непрекъснато гледа към теб. Но защо е толкова тъжна?

— Не се замисляй върху това, моля те. Повярвай ми, ако беше на мое място и ти щеше да искаш да избягаш.

— Като че ли идва насам.

— Нима! Какво да направим? Хъммм…

Хвана Бахар за ръка и бързо се насочи към стъпалата.

— Ела да ти покажа терасата — изрече го на висок глас, за да ги чуе Сибел.

Когато се втурнаха на терасата, слънцето се канеше да предаде деня на вечерта. Небето се намираше сякаш в полите на изригващата от един вулкан лава. Джем погледна в черните очи на Бахар.

— Отървахме се…

[1] Вилно селище край Истанбул, построено от полски дворяни. — Б.пр. ↑

2.

Истанбул, май 2010

Леко притвори очи и силно вдъхна острата миризма на плесен, която от седмици насам изпълваше дробовете му. Тази миризма го отърваваше от необикновеността на последните няколко месеца и го връщаше в реалността.

Започнаха да се чуват гласове откъм коридора. Вероятно наближаваше единайсет часът. От седмици насам всеки ден, всеки час слушаше същите препирни. Действителност ли бяха преживените неща? Или мозъкът му си играеше с него, решил да опита да се хармонизира с остаряващото тяло и да го съсипе? Нали има моменти, когато сте преживели нещо и щом се отдалечите от него, то изгубва своята реалност.

С времето спомените избледняват. Остава само субектът на спомена и преживените чувства. Всички подробности се изтриват. Единственото, което си спомняше, бяха гарвановочерната гъста коса и живите черни очи. Спомняше си, че в тези очи имаше и тъга, и болка. Бяха видели копнежа и обичта. Дълбоко успокоение и изгаряща тъга обзеха силно мъжа. Потърси в себе си чувство на съжаление. Нямаше.

Съжалението беше толкова коварно чувство, че тъкмо когато си кажете, че сте го забравили и постигнете принудително вътрешно спокойствие, то внезапно изскачаше. Странно. Беше изминало много време, но мъжът не се разкайваше.

Виковете престанаха. Време бе за хранене. Какъв силен глас, си помисли. Гласът всъщност принадлежеше на един слабичък мъж. Човек не можеше да повярва, че този глас излиза от него.

Почувства една ръка на рамото си. Когато отвори очи, пред него стоеше мъж, когото виждаше от няколко дни. Беше млад, не говореше, а в очите му имаше болка. Сега той му подаваше цигара. Мълчаливо пое цигарата и кимна, за да изрази благодарността си. Точно в този момент чу силен глас да го вика:

— Джем Артунч! Имаш свиждане!

Влачейки крака, Джем тръгна към ръждясалата желязна врата. Хубавите дни бяха останали назад, съществуваше само един човек, който можеше да посети самотния мъж, но и той вече не го интересуваше. Нито Синан, нито Мине можеха да дойдат на свиждане, понеже не му бяха роднини. Единственият, когото виждаше, бе адвокатът господин Хасан. През последните месеци смисълът на живота му се бе променил.

Чу, че хората шушукат зад гърба му. Почувства се смален, докато вървеше. Като че с всеки изминал ден ставаше по-нисък. С всеки изминал ден тежестта върху раменете му го смазваше, разкъсваше сърцето му.

След като премина през желязната врата, забърза към стаята в края на коридора, на чийто мъничък прозорец имаше решетка. Видя мъжа, който седеше на масата срещу прозореца. Познаваше го от двайсет години. Двайсет години този мъж беше винаги до него, при всички събития в службата. Сега го гледаше с тъжен израз на лицето. Скочи на крака, когато Джем влезе в стаята.

— Как сте, господин Джем? Добре сте, добре сте.

Джем тъжно се усмихна. Какво от това, че отсега нататък ще е добре? Петдесет, че и повече години бе живял погрешно, бе се поддал на съблазънта на измислени хора и в тази последна година от живота си бе застанал очи в очи с действителността. Оттогава сърцето му се терзаеше заради пропуснатите възможности, резултат от собствените му грешки, които защитаваше с някаква непоколебима упоритост, заради хората, на които бе навредил, заради връзките, на които не бе дал никакъв шанс.

— Ех, да кажем, че съм спокоен, Хасан бей, нямам никакви притеснения.

Адвокатът го погледна тъжно. Започна да говори като човек, който не знае какво да каже:

— Все още не е известен денят на процеса. Трябва да дойде заключението от Съдебна медицина. Вероятно ще го поискат на първото съдебно заседание или впоследствие. Ще бъдете съден за предумишлено убийство. Моля ви, опитайте се да си спомните колкото се може повече подробности. Най-малкият детайл дори може да ни бъде от полза. Даже нещо, което ви се струва незначително. Ако си спомните нещо, повикайте ме, моля, веднага ще дойда. Освен това, след като приключа личното ви дело идната седмица, пак ще дойда.

Джем се почувства така, сякаш се дави. Като че ли духът му искаше да се отдели от тялото. Странно усещане… Ех, да можеше да поплаче. В продължение на седмици от очите му не беше се проронила нито една сълза. Не изпитваше нищо друго, освен едно страшно неспокойство. Беше изпразнен. Терзанието му бе познато. Животът бе забравено понятие. Беше се изгубил. Но какво щеше да разкаже на тези хора? Щяха ли да го разберат? Можеха ли да си представят на какво е способен човек, когато много обича някого? Особено ако това е обич, чието минало е изпълнено с разкаяния.

Поиска да сподели някои неща с Хасан. Поклати глава и постави ръка на рамото му. Погледна го в очите, но после се отказа. Какъв смисъл имаше да разказва, като никой нямаше да разбере.

Когато се върна в килията, забеляза, че затворниците се бяха раздвижили. Готвеха се за обяда. Странно място бе това. Веднага се различаваха затворниците, обречени от съдбата, от онези, които извършваха престъпление под въздействието на злините, изпълващи душите им. В очите на едните имаше примирение, болка и самота, а в погледите на другите — само зло… Даже по погледите, поведението, очите, тона на гласа можеше да прави вече това деление. От два месеца беше тук. В известен смисъл вече се смяташе за опитен. След него в килията бяха дошли още трима затворници. А един беше излежал наказанието си и си бе тръгнал. Той бе мъжът, който пръв му каза: „Аллах да те отърве.“ Беше доста по-възрастен от Джем. Петнайсет години от живота си бе прекарал в затвора. Бяха го освободили за добро поведение. Когато влязъл в затвора, бил около петдесетгодишен, а сега наближаваше седемдесетте. Заловил жена си с най-добрия си приятел и в пристъп на ярост убил и двамата. Бе мълчалив човек. Него ден се бе сбогувал с всички, плака, развълнува се, като гледаше снимките. От разговорите се разбираше, че си няма никого. Децата бяха прекъснали всички връзки с баща си. Умираше от страх от живота навън, към който вратата се бе затворила преди много време. Човек, който прекарва един дълъг период от живота си при определени условия, свиква. Дори това да беше плен… На освободеното от възрастния мъж легло се бе настанил един младеж, решил да става господар на хората в килията. Всички бяха недоволни от това положение, но щом като дори агата на килията не обели дума, значи имаше солидни връзки.

Джем се излегна в леглото си и запали цигара. Докато изпускаше навън поетия дълбоко дим, пак си спомни онези очи. Онези черни очи. Сякаш бяха станали още по-черни, заприличаха му на бездънни пропасти. Нали има мигове, в които можете да поберете целия си свят в този мъничък отрязък от време. Ето в този поглед Джем бе вместил целия си живот. Нито за момент не беше се поколебал след този поглед. Нито колебание, нито разкаяние.

Адвокатът му много прецизно и без да изпуска нито един детайл, се подготвяше за процеса. Но на Джем не му пукаше. Беше разбрал каква голяма грешка е допуснал, пред каква дълбока самота се е изправил. Вече нямаше никакво значение къде и как ще прекара остатъка от живота си. Защото навсякъде и във всеки момент щеше да е сам. Сам бе избрал това. Съзнателна самота. Но най-тежко беше, когато се осъзнаеше това.

Човек живее, без да се замисля какво ще му донесе утрешният ден. Прави планове, мисли, че е градил бъдещето си, но в крайна сметка всичко е напразен труд. Бъдещето е скрито в избора на подробностите, на които отдаваш или не значение. Никога не можеш да знаеш какво точно те очаква в края на един път, който те прави щастлив. Но когато разбереш, вече е много късно. Ако си късметлия, животът може да ти даде шанс да се съвземеш, но Джем не бе от тях. Животът му бе изиграл жесток номер. Неговата история бе историята на поражението в живота на един мъж, който смяташе, че си прави шеги с живота.

Дълбока самота. Мъчителна. Оставяща без дъх. Самота, която те кара да се луташ между лудостта и разума, да се съмняваш в себе си. Самота, въпреки наздравиците, въпреки продължителните разговори, съпровождани от шумен смях, дълги сексуални моменти и безброй жени.

Започна да се смее. Двамата затворници, седнали на страничното легло, го изгледаха. Вероятно го мислеха за луд или че се прави на луд, за да избегне присъдата. Смееше се, че страхът, който беше изпитвал в продължение на много години, го бе довел до това положение.

Страх от обвързване.

Докъде ли можеше да отведе човека този страх? Ето, че бе довел Джем до най-крайната точка. Точка, която не бе включена в сметката и даже не можеше да си я представи. До точката, когато се отказваш от живота, макар че го обичаш безсрамно, с несекваща сила.

Докато със затворени очи пушеше цигарата си, чу, че някой влезе вътре и шумът се усили. Изправи се в леглото и седна по турски. От шума не чуваше какво говорят. Виждаше онези, които псуваха живота, другите, които клатеха глави, говореха нещо, но не разбираше какво става. Изведнъж забеляза, че мъжът, който спеше на горния нар, идва към него. Извади от джоба си цигари, предложи му една. В затвора предлагането на цигара бе израз на приличие. В мястото, където се покровителстваха взаимно, се черпеха с единственото нещо, което притежаваха. След като запали цигарата си, мъжът започна с думите „Бате Али“.

— Бате Али се обесил — каза.

В първия момент не можа да се досети кой е бате Али, но след това си спомни, че мъжът, който миналата седмица излезе от затвора, се казваше Али. Младият мъж продължи да говори:

— Сигурно не е успял да понесе външния свят.

Джем усети, че сърцето му се сви още повече. Никой освен него не можеше да разбере по-добре Али.

— Лъжеш се — рече. — Не е могъл да понесе самотата, а не външния свят.

Мъжът внимателно го погледна в очите. Беше още млад. Не можеше да разбере какво означава самотата в края на живота. Може би е имал надежди, защото е осъзнал допуснатите грешки и е съжалил. Може би е искал да се ожени, да стане баща, да прекарва времето с близките си. Ако можеше да говори, Джем щеше да го посъветва: „Бъди колкото се може повече време с хората, които обичаш, колкото се може повече им казвай колко много ги обичаш и в никакъв случай не бъди ненаситен и нагъл по отношение на живота! Знай цената на онова, което животът ти дава! Ако не можеш да разбереш цената на тези неща, ще прекараш дните си в дълбока самота. И разкаянието няма да помогне.“

Не каза тези неща. Не каза нищо. Погледна към онези, които с тъжни лица коментираха случката. Колко ли от тях действително разбираха случилото се? Може би половината. Останалите щяха да разберат след време.

В затвора бе трудно. Всеки ден се правеше едно и също нещо. Имаш много време да размишляваш. Отново се излегна на нара и започна да мисли за началото на края, който го бе довел до този момент. За болничната стая, в която за пръв път се сблъска с реалностите.

3.

Истанбул, януари 2010

Тъмнината на нощта бе на път да се превърне в светлината на деня. Навън духаше силен вятър. Клоните на големите дървета, оголени от листата, зловещо тропаха по прозореца. Светкавици разцепваха на две небето, последвани от страшен тътен. Дъждовните капки удряха по стъклата на прозорците.

Джем се опита да отвори очи. Ужасен страх го накара да настръхне. През последните двайсет години този страх никога не го напускаше. Този път имаше чувството, че умира.

Помисли за времето, когато години наред изживяваше този момент. Непрекъснато търсеше лекарства поради страха, който го разяждаше. Всички казваха, че с годините лекарствата унищожават мозъчните клетки, но той бе на петдесет и две и помнеше всичко до най-малките подробности. Де да беше така, помисли си, де да беше така, че тези проклети лекарства поне това да можеха да направят и благодарение на тях да се отърве от някои спомени.

В такива моменти незабавно взимаше по едно от розовите хапчета и след пет-десет минути всичко приемаше стария си вид. Опита се да се успокои. „Това не е истина, ела на себе си“ — си каза. Но този път беше различно. Сърцето му като че не само се свиваше, но и спираше като дефектна навита играчка. Обърна глава към големия прозорец. През плътните тъмни завеси проникваше светлосиня дневна светлина. Погледът му се плъзна върху нощното шкафче до леглото. Толкова се страхуваше, че беше оставил хапчетата из цялата къща. Вадеше хапчетата от джобовете на саката, от чекмеджетата.

„Това е само пристъп на паника, обикновена паника“ — си каза, опита да се протегне към нощното шкафче, като правеше опити да се успокои. Но не можеше да помръдне. Времето сякаш беше спряло. Чувстваше всяка секунда като равна на един цял живот. По някакъв начин беше наясно с всичко. Даже с всичко, което досега не беше забелязвал.

Към трополенето на дъждовните капки, които сякаш изпълняваха непозната мелодия, през определени интервали се прибавяше и съпроводът на клоните на дърветата.

Никога досега не бе чувал така силно разкошния старинен часовник на стената. Беше като в кадър от филм, филм за един мъж, който прекарва последните си минути сам, в една празна къща… Долавяше дори звука на капките вода в банята до спалнята. В главата му отекваха стъпките на уличния чистач, който в ранни зори се опитваше да избяга от дъжда, или тези на бездомника.

Пое дълбоко дъх. Милиони пъти бе изживял това стягане и невъзможността да си поеме дъх. И този път ще премине. Изведнъж се сети за лекаря си. Замисли се върху думите му. „Продължавай да взимаш лекарствата си, няма проблем“, които произнасяше, като мигаше с малките си очички зад кръглите очила. Обхвана го гняв. Щеше да го напсува, ако в този момент се появеше пред него. Лекарствата може би бяха облекчили кризите, но по никакъв начин не бяха ги прекъснали. Двайсет години постоянно имаше пристъпи на паника. Дълги двайсет години.

Изведнъж пред очите му се появи едно момче, което гледа през прозореца навън и плаче. Не можа да разбере видение ли е или е действителност. Очите на момчето бяха тъжни, като че очакваха зад мокрото от дъжда стъкло някого, който никога няма да дойде. Искаше му се да се протегне и да докосне тези сълзи, да каже на детето да не плаче.

Изведнъж момчето спря да плаче, изтри сълзите си и с бавни крачки се изгуби в дълъг, тъмен тунел. Веднага след това Джем, като че се намираше в космическа совалка, мина от другата страна на тунела и започна да чака момчето. Когато пристъпи навън, излязлото от тунела момче беше пораснало. Онзи боязлив, тъжен израз бе изчезнал. Момчето се бе превърнало в самоуверен млад мъж. Смело направи няколко крачки. Беше скрил ръце зад гърба си. Защо? Какво криеше в ръцете си? Погледите им се срещнаха и Джем вътрешно настръхна. В очите на младия мъж забеляза огромна тъга — резултат от съдбовната следа, която оставят онези, чието място никога не може да се запълни.

Младият мъж още веднъж се обърна и погледна назад, в очите му пак имаше онзи познат тъжен израз. В същия момент Джем видя ръцете му. Като че ли се опитваше да скрие старинен пръстен със зелен камък. Джем се опита да си спомни къде е този пръстен. Младежът се отдалечи с бързи стъпки и си отиде. Джем дочу един глас, който идваше отдалеч. „Не отивай“ — казваше гласът.

„Не мога да ти кажа остани, но въпреки това не отивай! Кажи ми поне една причина! Толкова време аз живях само заради това! Единственото, което ми дава сили да живея, е надеждата!“

Джем се разтрепери. Познаваше този глас, но не си спомняше откъде. Огледа се, наоколо нямаше никой. Болката се усили, след като чу гласа. Почувства дълбоко угризение на съвестта, което много често се опитваше да забрави.

Събра цялата си сила. Трябваше колкото се може по-скоро да се добере до тези проклети хапчета. Да, ще успее, ако се понапъне още малко. Направи опит да се плъзне бавно към шкафчето и да се протегне… Да… готово… ето, сега ще ги вземе… Ръцете му трепереха. Тялото му като че ли вече отказваше да приема команди. Опита се да спре треперенето, но не се получаваше, дявол да го вземе! Най-сетне пръстите му докоснаха кутийката с розовите хапчета, тъкмо я поемаше… когато всичко стана съвсем бяло. Отначало се спусна тъмнозеленикава тъмнина, след нея безкрайна белота… Хапчетата се разпиляха по пода…

Болниците притежават атмосфера и миризми, които отнемат оптимизма на човека, плашат го. Дори най-луксозната болнична стая е потискаща. В коридорите, където миризмата на лекарствата се смесва с тази на препаратите за дезинфекция, ще усетите и миризмата на страха, който се е настанил под кожата на хората. Страхът от болестите.

Всеки човек, който поради болест и старост лежи сам или до някого в малките, прилични една на друга стаички, непременно ще си мисли за смъртта. Ще си каже, че е дошла прекалено рано.

Самотата в последните минути ще бъде още по-трудна, отколкото в живота, на онези, които си нямат никого. Чувството, че напразно е живял, че си няма никого, когото да остави след себе си, ще го тегли още повече към дъното. Ще го кара да се моли за още един шанс. Ако си нямате никого… И сте сам-самичък… Още по-лошото е, когато сте го направили съзнателно и сте избрали този начин на живот… Разкаянието за това е непоносимо.

Всъщност не е само разкаяние. В него се съдържа и страх. А може би и малко егоизъм. Нали някои бракове и връзки се поддържат само в името на такива дни? Останали без обич и уважение, без обща цел… Забравили дори отдавна защо са заедно, само поемат и изпускат дъх като упоени… По-добър ли е този избор от другия? При единия оставаш напълно сам, а при другия даже когато изпитваш смъртен страх, има някой до теб.

Но може би да живее сам има и предимства. Един красив поглед, една незабравима усмивка, мъчителна раздяла, копнеж, успех, неуспех, мечти, надежди… А в другия случай забрава на живота, затваряне в наложените от теб граници, отказ от мечти, живееш само с онова, което ти поднася животът.

Онези, които притежаваха и двете, бяха най-големите късметлии. Хем си имаха някого, хем водеха хубав живот. Онези, които можеха да споделят страховете, грижите, надеждите и мечтите си с някого, съзнаващите, че каквото и да ги сполети, ще се чувстват в безопасност благодарение на съзнанието, че той/тя съществува, опиталите вкуса на спокойствието, което дава съзнанието, че някой те разбира и подкрепя. Онези, които си имаха някого край леглото си, когато боледуваха.

Всички тези мисли се появиха в главата му, когато отвори очи в тази бездушна болница. Беше жив. А всъщност беше толкова сигурен, че е умрял. Може би пак беше пристъп на паника, но беше силен, какъвто никога досега не беше го сполетявал. Никога досега не бе изпитал така силно чувството, че ще умре.

Гледаше към тавана на бялата стая, в която имаше плазмен телевизор и стилни кресла, за да й се придаде домашна атмосфера, и размишляваше. Дали всеки човек, озовал се на границата между живота и смъртта, си мислеше за тези неща? Дали искаше да прецени кое е правилно и кое погрешно, като изсипваше пред себе си всички камъни на миналото и правеше равносметка на краткия си живот? Опитваше се да се убеди, че е водил живот, който заслужава да се умре за него?

Всички тези мисли за няколко минути преминаха през главата му, когато отвори очи и разбра, че се намира в болнична стая. Изведнъж чу глас, който познаваше от години.

— Ах, майсторе, изплаши ни — каза Синан.

Джем направи опит да се усмихне. „И това е нещо“ — си каза, поне има приятели.

Бе успял да си запази един приятел, без да си изцапа ръцете.

Искаше му се да говори, но се чувстваше така уморен, че не отвори уста. Задоволи се само да се усмихне.

— Не се притеснявай, ти ще погребеш всички ни. Но ако госпожа Гюл не беше те намерила сутринта, щеше да е фатално.

Синан си беше такъв. В най-трудните моменти казваше такива думи, че даже най-страшната истина започваше да изглежда смешна. С Джем имаха много спомени. По едно време не си говореха, но въпреки това не загърбиха дългогодишното си приятелство, продължиха оттам, където го бяха прекъснали. Сега Джем се разкъсваше от болка, когато си спомнеше за онези дни, в които не си говореха.

Със Синан в продължение на много години бяха живели по един и същи начин. Заедно ходеха по жени, а когато ги разобличаваха, спасяваха положението, като измисляха различни лъжи пред приятелките си. Години наред Синан отиваше на работа, без да спи след партитата, уреждани от Джем. Когато се случи онова, което Джем не искаше да си спомня, а като си спомнеше, изпитваше дълбоко съжаление, се откъснаха един от друг. След това един ден Синан започна да се среща със Зейнеб. Това беше преди шест години… Връзката му със Зейнеб му се отрази добре. В един момент целият живот на Синан се промени.

Джем не можа да присъства на сватбата на приятеля си, тъй като тогава не си говореха, но после организира голямо парти, с което буквално им направи второ сватбено тържество. На тържеството се почувства странно. Вече се страхуваше от самотата. Страхуваше се, че няма семейство, че си няма никого в този огромен свят. Един ден след една-две години Синан развълнуван влезе в офиса. Джем не помнеше да е виждал така приятеля си. Сълзи се стичаха от очите на Синан, когато съобщаваше на приятеля си, че ще става баща. Джем за първи път виждаше Синан да плаче. По това време изпита и първото голямо стягане на сърцето. Това неопределено странно чувство пак се бе появило. Това чувство бе така неопределено и му бе така чуждо, че не можа да го назове. Сега знаеше, че сърцето го бе заболяло, защото беше завидял на приятеля си. Но не го беше забелязал, понеже страховете му винаги бяха на преден план. Сега страхът си беше отишъл и бе отстъпил място на действителността, затова виждаше всичко много ясно.

Лекарят влезе и го откъсна от мислите му. Синан, който го следеше с безпокойство и интерес, изглеждаше смешен в опита си да прикрие вълнението и загрижеността си. Лекарят се усмихна и заговори. Топлината в гласа му омекотяваше острия израз на лицето му.

— Скорошно оздравяване, господин Джем. Направихме ЕКГ — каза. — Прекарали сте сърдечна криза.

За миг Джем помисли, че е чул погрешно. Бе само един от онези пристъпи на паника, които беше получавал в продължение на много години. Трябваше да е така. Милиони пъти беше преживявал този момент. Докато ужасът и страхът в очите му се усилваха, в главата му се появи една-единствена мисъл. Приближаваше се до края на пътя. Не можеше да мисли за нищо друго. Всичко, което бе правил до днес, бе напразно. И най-накрая, когато е съвсем сам вкъщи, ще получи сърдечна криза и ако този път съвпадне с уикенда, госпожа Гюл няма да дойде и ще го намерят едва след два дни. Ще замирише ли през тези два дни? Да, сигурно ще замирише, ако е през лятото. В такъв случай не му оставаше нищо друго, освен да се моли смъртта да не го сполети през лятото или през уикенда.

— Днес ще ви направим изследвания и ще проведем консултация. Ако няма проблеми, ще ви изпишем. Ще се наложи вече да живеете по-внимателно, разбира се. Ако има усложнения, може да се наложи да ви оперираме — продължи лекарят.

Болестта бе нещо, от което Джем се страхуваше най-много през целия си живот. Дори избягваше да минава покрай болниците. Може би това бе следствие от пристъпите на паника, които бе изпитвал в продължение на много години. Сега, вместо да отслабне, страхът му нарастваше.

Разсея се благодарение на Зейнеб и Ефе, които внезапно влязоха в стаята. Страхът отстъпи място на щастието да види Ефе, който се втурна в стаята. „Колко бързо расте това дете!“ — си каза. Или той беше започнал да остарява. Погледна Ефе и се запита на колко ли години е. Беше забравил. Обърна се към Синан и попита:

— На колко години е този вагабонтин?

— Ще стане на четири — отговори щастливият баща. Страхът и загрижеността на лицето му бяха отстъпили място на горда усмивка.

— Годините минават бързо — каза Джем.

— Така е — съгласи се Синан. — Спомняш ли си раждането му? Изразът на лицето ти беше много смешен, когато дойде в болницата. Не пожела да го вземеш в ръце.

— Естествено, че нямаше да искам. Беше толкова мъничък, мислех, че ще го изпусна.

Зейнеб се засмя и като поглаждаше косата на сина си, рече:

— Всъщност много ти отиваше. Де да беше си направил едно бебе.

Тъмен облак премина по лицето на Джем. Върна се към времето отпреди много години. Към дните, за които не искаше да си спомня. Дори споменаването на нейното име събуждаше угризения на съвестта, които се мъчеше да забрави. Угризения, примесени със съжаление. Угризение, разпростряло се върху много години. Връзка, превърнала се от надежда във война. Човек си мисли, че след години раната ще зарасне, но тя си беше отворена. Може би вече не боли така. Свикнал си да живееш с нея. Но идва момент, в който, ако раната се разчопли, отново ще я почувстваш. Може би не е така силна, но понеже са се появили и други емоции, ще чувстваш тази болка още по-силно. Съжаление и угризение… Палачи, които човек безскрупулно създава сам.

Синан направи знак на жена си да замълчи. Гласът на Зейнеб го върна от миналото, в което беше изпаднал, към сегашния момент.

— Какво ще правиш, като излезеш от болницата? — попита тя. — Не може да очакваме от жената, която идва да чисти през деня, да остава и нощно време. Да ти намерим денонощна прислужница.

— Не притеснявай човека с тези неща. Нека първо го изпишат, да го отпразнуваме, а после ще видим — рече Синан.

— Вие не се притеснявайте, аз ще се оправя. Ако не намеря, ще помоля госпожа Гюл да остава и нощем няколко дни. Или ще наема медицинска сестра.

— Гледам, че като се поразболя, веднага се отпусна. Не говори глупости, синко, ние какви сме ти? Ще се оправим — намеси се Синан в разговора.

Зейнеб погледна към мъжа си и рече:

— Според мен тъкмо сега е време да си намериш жена, с която да споделяш живота си.

Тя имаше известно право да се шегува с Джем.

— Няма какво да се прави. Докато лежа болен, вероятно няма да си намеря съпруга — отговори Джем. Макар да се смееше, знаеше, че всъщност Зейнеб има право.

— Или ако искаш ти ми намери някоя, Зейнеб. Но не казвай на жената, че съм болен, за да не реши, че ми трябва за болногледачка.

— Ех, дори и в това състояние изглеждаш добре, Джем. Ти няма да остарееш, не се безпокой.

Като спореха какво ще правят, след като излезе от болницата, Джем се изненада колко бързо са отминали дните, за които дотогава не искаше да мисли. Човек кой знае защо не мисли, че него и близките му може да ги сполетят нещастия. За съжаление такъв е законът на природата. Ще се родим, ще остареем и ще умрем. Рано или късно настъпва това време, независимо дали си готов или не. А какво остава след това? Само миговете, които дават право на щастие. Това е единственото, което искаш да си спомниш. Разбира се, ако си запазил тези мигове.

Джем погледна Синан, с когото бяха връстници, Зейнеб и сина им Ефе. Въпреки че се тревожеха за състоянието на Джем, животът им продължаваше. Ето, че сега говореха за Ефе, за първата му изява на ученическата сцена. С каква гордост гледаше сина си Синан. Джем се обърка. Един въпрос не му даваше покой: „Какво е щастие?“

4.

Истанбул, май 2000

Терасата беше от два вида висококачествен дървен материал и оградена с парапети. В кашпи растяха лимонови дръвчета. От тук залезът изглеждаше различен. Небето сякаш гореше в пламъци. Къщата беше много голяма. Личеше, че за партито са похарчени доста пари. Някакъв необясним гняв обхвана Бахар. Докато едни хора се съсипваха, за да припечелят някой и друг куруш, други безотговорно пилееха парите. Колко несправедлив бе светът.

Ако някой ден спечелеше много пари, би искала да има такава къща, но не за да прави шоута и да урежда партита в нея. В такава къща би направила преди всичко огромна библиотека и салон за танци, би събрала бездомните кучета и котки и би ги гледала в нея. Обичаше много животните. Животът им зависеше от благоволението на хората и всеки момент бяха изложени на опасността да бъдат смачкани от някоя кола.

Прие да дойде на партито, за да се поразсее. Болката от раната, която в продължение на една година я изгаряше, беше започнала да отшумява. Вече не болеше, но продължаваше да напомня за себе си. Казват, че времето най-добре лекува, но Бахар беше на друго мнение. С времето само свикваш да живееш с болката.

Но човек можеше да направи от живота си затвор, и без да е изживял някаква сериозна мъка. Проблемите, които за други изглеждат незначителни, за него можеха да се превърнат в ад. В такива случаи животът си трае и наблюдава вашия бунт от един ъгъл. А след това ви нанася такава жестока болка, че оставате изненадан от плесницата. Бахар страдаше, защото си мислеше, че никой не я разбира, защото не можеше да постигне успех в професията. Освен това беше обзета от болезнения стремеж към съвършенство и манията да бъде слаба. Баща й, най-важният мъж в нейния живот, се разболя и не след дълго почина. Внезапно, бързо и неочаквано. Тя остана без баща.

Връзката на Бахар с баща й никога не се реализира според нейните мечти. Баща й беше сдържан и в същото време весел човек, но бе възпитан според традицията, че мъжете не бива да показват открито своите чувства. Макар и да не ги изказваше открито, неумело се опитваше да ги изрази. Вечер, след като тя си легнеше, отваряше вратата на стаята й и едва след като я погледаше усмихнат няколко секунди, си отиваше в спалнята. През това време Бахар силно стискаше очи.

Понякога Бахар изпитваше много голяма нужда да почувства обичта му и поглеждаше към баща си с молещи очи. С течение на времето обаче се научи да приема поведението му за нормално.

Трудният живот, който водеше с чиновническата заплата, го бе направил още по-суров. Беше почтен и работлив. Искаше дъщеря му да си създаде добро бъдеще, затова отдаваше голямо значение на нейното образование. В началото се противопостави на желанието й да избере танца за професия, но когато разбра какво означава танцът за нея, прие решението й. За разлика от майка й. Преподаваше история в една гимназия. Вероятно поради тази причина в тяхното семейство образованието беше много важно. Майка й бе перфекционистка, затова каквото и да направеше дъщеря й, бе недостатъчно. Може би затова Бахар избра тази професия. За да накара всички да й се възхищават и за да изглежда съвършена. Досега не бе успяла да бъде съвършена, но както и да е…

Чувстваше се самотна на това парти. Самотна сред толкова много непознати хора. Ако Селин или Тюлин бяха с нея! Тюлин не обичаше много такива събирания, но Селин бе свикнала с подобни среди. Освен това умееше бързо да се сближава.

— Колко красива гледка се разкрива оттук, нали? — попита Джем.

Бахар се усмихна. Беше ли щастлив този богат, разглезен мъж от живота, който водеше? Убедена бе, че е разглезен, защото според нея всеки човек, който лесно осъществява всяко свое желание, е разглезен.

— Да, наистина е прекрасна.

— Е, с какво се занимаваш? Работиш ли?

— Да. Балерина съм. В държавния театър за опера и балет.

Весели пламъчета се появиха в очите на Джем: „Професия, която много подхожда на тази грация.“ Но веднага се стегна и за да не издаде възхищението си, отговори равнодушно:

— Ооо, така ли? Чудесно. Досега не съм се запознавал с балерина.

— Да, вече не е професия, която е на мода. Малко хора се интересуват.

— Ако ме поканиш, тогава заедно ще гледаме.

Отпи глътка от чашата.

— Това е любимият ми кът в къщата.

Внезапно един глас прокънтя отдолу. Търсеше ги.

— Сигурно е Синан. Синан! Ела горе. На терасата. Ела на терасата!

Бахар погледна към мускулите на мъжа, които се виждаха под навитите ръкави на синята му риза. Загорялите от слънцето мускулести ръце и добре развитите рамена изглеждаха много внушително. Бахар не харесваше кльощави мъже. Тялото трябваше да се оформя със спортуване. Джем, който оправяше яката на ризата си, я откъсна от мислите й. Разтвори ръцете си, в които държеше чаша шампанско.

— Не знам как да ти благодаря. Отърва ме от много лоша ситуация — каза.

„Преувеличени комплименти“ — каза си Бахар. И с усмивка отговори:

— Няма значение. Когато имаш нужда, обади се.

Докато се смееха, към тях се приближи Синан.

— Ооо, виждам, че сте напреднали в задушевността.

— Бахар ме отърва от една много странна ситуация. Чудех се как да избягам от Сибел. Бахар ме отвлече и ме доведе тук.

— Ако някой те чуе, ще помисли, че Бахар е домакинята, а ти си гост.

— Не се получи неудобно, нали? Мисля, че ме взе за негова приятелка — намеси се в разговора Бахар.

Синан внезапно се обърна към нея и с усмивка отговори:

— Повярвай ми, че това ще е последното нещо, което биха си помислили.

Бахар не съобрази какво да отговори. Съжали за казаното. Не можеше да повярва, че Синан е в състояние да изрече подобно нещо. „Толкова зле изглеждаш, че не може да има връзка с теб“ — бе казал открито. Или искаше да й каже: „Не си подходяща за негова приятелка.“ Всъщност Бахар не би се влюбила в Джем. Такива богати сноби не бяха по нейния вкус, но явно беше сбъркала и за Синан.

Не знаеше как да покаже обхваналия я гняв. Никога не показваше, че е нервирана, не умееше да излее гнева си с думи. И сега не отрони нито дума.

В един момент се почувства като в детството си в жилищния комплекс, където децата й се подиграваха. Опитваше се да им покаже, че е като тях, но напразно. Подиграваха й се заради дрехите й, заради начина, по който се изразяваше, заради стегнато сплетените плитки, от първия учебен ден с всяко нейно нещо. Не забравяше, че Бурак бе този, който най-много я обиждаше. Бе влюбена в момчето с черни къдрави коси и с черни като мъниста очи. Но каквото и да направеше, той й се подиграваше и я излагаше пред приятелите си. Според Бурак тя бе едно грозно, глупаво, бедно момиче. Краката й бяха като клечки. Не умееше да произнася правилно думите на английските песни. Смееха се с глас на английските певци, за които казваше, че й харесват. И на модните по това време пластмасови гривни, които носеше. Каквото и да направеше, все не се получаваше. Всеки път от вълнение ставаше още по-тромава и всички й се подиграваха.

Един ден някой казал на момчето, че Бахар го харесва. Когато се срещнаха, Бурак най-нагло я попита дали се е поглеждала в огледалото. Да, по това време Бахар не бе известно момиче, но не можеше да се каже, че е грозна.

Решенията, които по-късно щяха да бъдат определящи в живота й, бяха положени в онези години. Несигурността, самотното детство бяха родили амбицията да си отмъсти за миналото, като постигне професионален успех. Избраната професия, всичко, с което се занимаваше, бе плод на онези години. Бе избрала балета, за да бъде аплодирана, да й се възхищават, да изглежда отлично, да покаже колко е талантлива. Но въпреки това при най-малкия неуспех се чувстваше като че се намира срещу онези момчета от махалата. На колкото и години да беше.

Отмъсти си за Бурак след години, когато отново отиде на онова място, където премина детството й. Отидоха заедно да вечерят, до края на вечерта все му даваше надежди. По пътя за вкъщи, когато Бурак се опита да я целуне, тя се отдръпна с думите: „Сигурно не мислиш, че мога да остана с теб, нали? Не ставай смешен!“ После слезе от колата. Никога не забравяше щастието, което изпита в онзи момент. Образованието, което получи, натрупаният опит, усилията, които бе положила, бяха отмъщението на едно малко момиче.

Изведнъж разбра, че повече не може да остане при Джем и Синан. Щеше да се разплаче, а това в никакъв случай не искаше да се случи. Не й беше присъщо да показва слабостите си пред хората. Толкова подигравки бе изтърпяла заради слабостите си, че не понасяше дори пред огледалото да изглежда, че е победена.

Без да им даде възможност да възразят, заяви:

— Трябва веднага да отида в тоалетната.

Отправи се към стълбището. Така бързо слизаше по стъпалата, че изранените от непрестанните репетиции пръсти на краката й отново я заболяха. За какви се мислеха тези? Незабавно трябваше да си тръгне. Съжали, че дойде на партито.

Когато слезе долу, започна да търси място, където да остане сама. Навсякъде бе пълно с хора. Стори й се, че от всеки коридор излизат момичета. Като че в къщата всички бяха с необичайно дълбоки деколтета. „Колко са жалки — помисли. — Смятат, че като изваждат на показ своите тела, всички мъже ще паднат в краката им.“ Възмущаваше се от такива жени. Подценяваха се, като се показваха така разголени, освен това тичаха след мъжете и скачаха в леглата им. Не разбираха ли, че така само задоволяваха животинския нагон на мъжете? Да, Бахар може би беше несигурна, но хиляди пъти предпочиташе да бъде такава, вместо да притежава подобна смелост.

Тръгна към салона. Видя, че голямото кресло пред прозорците с дълги, плътни завеси е свободно. Веднага се настани в него, преди някой да го е заел. От прозореца се виждаше градината, окъпана в светлини. Извади телефона си и бързо набра номера.

— Какво ново, Селин?

— Добре съм, мила. Излязох от репетицията, дойдох си вкъщи. Капнала съм от умора. Ти нали щеше да ходиш на партито, не си ли там?

— Дойдох, но не познавам никого тук. Добре щеше да е, ако и ти беше дошла.

— Ама ти все така правиш, моето момиче. Гледай да се забавляваш. Отпусни се, запознай се с хората. Твоят Синан не те ли забавлява?

— И него познавам отскоро. Знаеш, че не се сприятелявам бързо с хората. Както и да е, прииска ми се да те чуя. После ще говорим, целувам те.

Не можеше да разкаже за обхваналите я в момента чувства дори на най-добрата си приятелка Селин. Каквото и да правеше, не можеше да превъзмогне затварянето в себе си, когато биваше огорчена. Сега я беше потърсила, но пак не можа да каже нищо за обхваналите я преди малко чувства. След като затвори телефона, се огледа. Къщата наистина беше голяма. Вероятно мъжът не я беше купил със спечелени от работа пари. Сигурно беше наследство. Ето още една причина да е разглезен.

Синан беше казал, че били много близки приятели, но от разговора им Бахар остана с впечатление, че не са. По-точно долавяше някакво напрежение, което не можеше точно да определи.

Наведе се и докато се опитваше да погледне надолу, видя, че Джем влиза. Едно от момичетата, които стояха малко по-нататък, стана от мястото си и отиде при него. Беше облякла дълга рокля без презрамки, имаше дълга кестенява коса. Момичето така се прилепи към мъжа, като че след малко щяха да започнат да правят любов. „Колко много се раздава на жените този мъж — си каза. — Разговаряха толкова време! Сигурно като хваща през кръста момичето, си мисли, че тази нощ ще се люби с нея. Какво ще стане, ако един такъв човек се заинтересува от мен и какво, ако не се интересува? Сякаш такъв мъж може да влезе в живота ми. Четирийсет години да ме моли, пак няма да е възможно!“ Въпреки това обаче не можа да се отърве от въпросите в главата си. Добре де, а защо от главата й не излизаха думите на Синан?

Точно в този момент Синан дойде в салона и седна до нея.

— Хвана те яд на мен. Но си тръгна преди още да си ме изслушала.

Бахар нямаше желание да говори с него.

— За нищо не съм се ядосала. Какво трябваше да изслушам?

— Знам, че се ядоса, но ако не си беше тръгнала веднага, щеше да се съгласиш, че не си ме разбрала правилно.

— Така ли? Какво не съм разбрала правилно?

— Изтълкува неправилно думите ми. Нямах предвид теб. Виж, аз много ценя Джем. Много е добър. Красив е, има пари, обича да се развлича и да развлича другите. Умен е. Но най-големият му недостатък е, че не може да създава връзки.

Бахар се обърка. Изненада се, че Синан е разбрал чувствата и мъката й. При това бе разбрал, без тя да каже нещо.

— Не разбирам. Как така не създава връзки?

— Жените много го харесват. И той обича жените, но кой знае защо не може да се привърже към никоя. Бързо приключва връзките. Тези връзки никога не продължават дълго. Поради това казах, че никой няма да повярва, че си има приятелка. Защото Джем няма приятелка. Не е възможно!

— Разбрах…

Замълчаха. В главите им се въртяха мисли, които не можеха да споделят един с друг. Бахар се поуспокои.

— Съжалявам… — наруши мълчанието тя.

— Защо? Това е негов избор.

— Кой знае какво е преживял, за да стане такъв? Характерът ни се оформя в детските и в младежките години. Не можем да знаем какво се е случило.

Синан бе объркан. От погледа му се разбираше, че до този момент не е мислил така за мъжа, когото смяташе за най-добър приятел. Синан изглеждаше добър човек, но бе странно, че не се опитва да опознае приятеля си. Бахар помоли за извинение и стана, налагаше се да отиде пак в тоалетната.

5.

Май 2000

В къщата имаше толкова много хора, че Джем се задушаваше. Всичко му омръзваше бързо. Понякога с голямо вълнение започваше нещо, но след известно време му досаждаше. Единствено по отношение на работата си притежаваше невероятно постоянство и концентрация. Според него това беше една от причините да не може да изживее връзка. Не бе мислил много по този въпрос, не се безпокоеше, но чувстваше, че е най-важната причина за притесненията му. Толкова много се притесняваше, че за да избяга, уреждаше вълнуващи партита, но понякога дори те го задушаваха, както в този момент.

Естествено, че в младежките години бе имал връзки. Най-болезнената бе с девойката, в която се бе влюбил в училище, когато беше втори клас. Казваше се Лейла. Връзката им продължи две години. В един момент, когато мислеше, че всичко е изключително, момичето си отиде. Изведнъж. Без каквото и да е обяснение. Помнеше всичко, като че бе вчера. Джем не бе успял да разчете кодовете. По-лошото бе, когато научи, че освен с него момичето е ходело и с друг. Това сложи край на връзката. С другото момче бяха връстници. Отначало се скараха и се сбиха. След това се успокоиха и започнаха да разговарят; така научиха неизвестни за себе си и за живота си неща. Момчето, с което преди малко се бяха сбили, а сега спокойно разговаряха, също присъстваше в живота на жената, с която бе прекарал последните две години. Погледна внимателно момчето в лице. Постъпките, мимиките. Опита се да се постави на мястото на Лейла. Опитваше се да разбере какво е открила в него. Какво имаше в това момче, което у него липсваше?

Тогава още не знаеше, че Лейла ще направи своя избор, че нейният избор ще го нарани още повече. Вероятно това бе и най-мъчителното. След всичко станало не знаеше дали ще й прости, но фактът, че бе предпочела друг, увеличаваше болката му. След този ден реши да не допусне да преживее подобно нещо. Никога повече не се довери на жените. Колкото по-жесток беше, колкото бягаше и ги отхвърляше, толкова повече жените го преследваха. И това положение още повече го задушаваше, усамоти се още повече.

С майка си беше прекъснал отношенията още когато беше съвсем мъничък… Майка му се влюби в друг мъж и си отиде, като ги остави сами с баща му. Връзката с майка му в продължение на много години се заключаваше само в телефонните разговори, кратките ваканции, които прекарваха заедно през лятото. Джем ненавиждаше тези ваканции, защото често с тях беше и онзи мъж. Баща му беше всичко за него. Когато го загуби след завършването на университета, имаше чувството, че целият свят се е стоварил върху главата му. След смъртта на баща му майка му се опита да поправи отношенията помежду им, но истинската причина за това бе, че мъжът, с когото живееше, я напусна заради друга, както навремето тя беше постъпила с тях. Макар че майка му положи много усилия, за да поправи отношенията им, вече беше много късно. Джем изпитваше към нея само гняв.

Благодарение на тези две случки още в ранна възраст научи, че не бива да се доверява на жените. Дори една много влюбена жена си тръгваше веднага, когато намереше по-добър мъж. Не можеше да се доверява на техните чувства. Всъщност мъжете бяха по-чувствителни. До този момент за нито една жена не разтвори сърцето си. Досега не бе срещнал жена, която да го опровергае.

Все същите неща, си помисли, като погледна към множеството. Известно му беше всичко, което ще се случи. Цялата история, всички етапи. Началото, края. Беше като постоянен участник в един и същ сценарий. Познаваше смисъла, който се съдържаше зад едно докосване, зад погледа, който отправяше или отклоняваше. Беше търсил жена, която да го изненада. Не знаеше дали тя е мечта или не, но вече се беше отказал да я търси.

Най-късно на втората среща с някоя жена взимаше от нея всичко, което искаше. Някои смятаха, че ще го привържат, като го държат на разстояние, но и от тях му омръзваше и бягаше. Защото разбираше, че това е само игра, че се държат така само за да не изглеждат леснодостъпни. Всички се стремяха да привържат мъжа към себе си. Жените искаха от мъжа да се откаже от всичко, като оставят само за себе си правото на раздялата. Макар че първоначално решението да не се обвързва, да не се доверява бе дадено само на думи, постепенно сякаш обхвана всички негови клетки. Бягаше, щом усетеше опасността. В момента, когато осъзнаеше, че е започнал да прави компромиси.

Колко странно! Като че ли всички жени търсеха любов. Всъщност това беше грешка — и най-голямата разлика между тях и мъжете. Мъжете не търсеха любов. Защото знаеха, че любовта не е нещо, което се намира, когато го търсиш.

Джем отсега се бе отегчил от партито, което щеше да продължи две нощи. Ако зависеше от него, би избягал.

След като остави Синан в градината и се качи в салона, видя момичето, с което един негов приятел миналата седмица го бе запознал на конни състезания. Изгледа момичето, чието име по никакъв начин не можеше да си спомни. Огледа се да не би Сибел да е наоколо. Ако беше тук, щеше да се наложи веднага да изчезне, нямаше да издържи на тъжния й поглед.

Видя Бахар, която седеше на големия фотьойл в салона пред прозореца. Странно момиче! Значи, след като ги остави, беше дошла тук и седеше сама.

Момичето, чието име не можеше да си спомни, се отдели от приятелите си и тръгна към него. Усмихна се и го прегърна. Като говореше, отмяташе дългата си коса. Беше пияна. Алкохолът й помагаше да говори и да постъпва както иска.

Джем знаеше, че момичето го харесва. Ако една жена гледа в очите мъжа и се усмихва, докато говори с него, значи, че има шанс през нощта да бъде с нея. А тази жена не се задоволяваше само да го гледа, но го и опипваше. Джем обгърна с ръце талията на момичето. Тя беше облякла черна рокля без презрамки. Още тук можеше да прави секс с него. Той почувства силно желание. Сексът за него бе един от най-важните източници на удовлетворение. Едното бе работата, другото — сексът. И не се налагаше да купува цветя и бижута, за да прави секс с жените. Те го пожелаваха.

За много мъже най-важната мисъл е да правят секс с жените. Колкото може по-бързо. Ако мъжът не беше привлекателен и бе от онези, за които нямаше много кандидатки, се налагаше да играе различни игри. Изпращаше й цветя, водеше я на вечеря, трябваше да създава впечатлението, че е много влюбен. Беше време, когато и Джем правеше тези неща. Но всичко беше подчинено на тази цел. Да се разхожда по върховете на удоволствието. Щом постигнеха целта си, едни мъже веднага се променяха, а други — след известно време.

Жените бяха различни. Даже най-силните жени, които смятаха, че докато легнат с един мъж, държат юздите в своите ръце, се променяха след секса. По своя воля се предаваха в ръцете на мъжете. Тоест преди секса и двете страни играеха роли. Мъжът беше внимателен, влюбен, идеален любовник, а жената — кокетна, равнодушна, недостъпна. В такъв случай нямаше смисъл никой никого да убеждава в противното. Двете страни бяха равностойни.

А има ли мъже, които се привързват? Разбира се, че има, но обвързаността не е защото мъжът иска, а защото е въвлечен в такава ситуация. Ако не вземе мерки, трудно ще се отърве.

Продължи да се смее и да говори:

— Това парти ще продължи дълго и аз започнах да скучая. Ще се оттегля в стаята си, за да си почина. После ще се видим.

Като продължи да играе с косата си, момичето отговори:

— Откровено казано, и на мен ми доскуча. Мога ли да дойда с теб?

Джем се засмя. Очакваше това, но не и така бързо.

— Разбира се.

Докато се качваха нагоре, хвърли един поглед към хората, които се веселяха. Всеки гледаше да прекара добре този момент. Запита се познава или не истинските лица на тези хора. Някои се опитваха да избягат от грижите си, а други се държаха така, сякаш нямат никакви грижи. Джем внимателно погледна към закръглените бедра на момичето, което се изкачваше пред него с полюляваща се походка. Не можеше да си представи живота без жени.

Гласът на госпожа Гюл, която го викаше, го върна в настоящето.

Госпожа Гюл носеше достолепно като филмова звезда старомодните дрехи, които бе облякла върху едрото си тяло. От много млада възраст бе с него. Разрешаваше всяка задача, знаеше всичко. Странното бе, че само тази жена познаваше истинското му лице.

— Господин Джем, майка ви е на телефона. Било важно.

— Защо не се е обадила на джиесема?

— Обадила се. Вероятно не сте чули. Да я свържа ли със спалнята?

Джем се замисли. Какво ли щеше да каже майка му? Не желаеше да разговаря с нея пред чужди хора.

— Свържи ме в кухнята, оттам ще говоря. Веднага идвам.

Обърна се към момичето:

— Иди в стаята отляво в коридора на горния етаж. Щом свърша телефонния разговор, ще дойда.

Бързо слезе долу. Влезе в кухнята и като накара всички да излязат, взе телефонната слушалка и рязко изрече:

— Моля, мамо?

— Давал си парти, не знаех.

— Не е първото ми парти.

— Но когато ти предложих да се видим през този уикенд, ми каза, че ще бъдеш извън града.

Джем се притесни. Налагаше се пак да обяснява, нещо, което ненавиждаше.

— Така беше, но в последния момент се отложи. И аз реших да дам прием във връзка с новия проект, който започнахме.

— Но можеше да помислиш и за майка си, а не само за новата работа? Надявах се, че ще прекараме заедно известно време.

Преглътна. Като се опитваше да остане спокоен, продължи:

— Знаеш, че и аз дълго време съм очаквал същото от теб. Да не подхващаме пак същите теми. Аз не съм дете. Имам работа, ангажименти. Другата седмица ще се видим, не се безпокой.

Всъщност лъжеше и двамата добре знаеха това. Но когато и да говореше с нея, от една страна, се опитваше да превъзмогне гнева си, от който така и не можеше да се освободи, а от друга страна, да се отърве от тежестта на угризението.

„Дано умре по-скоро“ — си помисли. Ако умре, може би ще я споменава с копнеж и ще я идеализира в спомените си, но сега не можеше да се отърве от спомена за миналото. Чувстваше се зле всеки път, когато се отнесеше лошо с нея.

Бързо затвори телефона и се качи горе. Любенето, топлината на непознатото тяло щеше да му дойде добре, за да забрави всичко, което го тревожеше. Единственото, което не бе осъзнал до онзи ден, бе, че много пъти само поради тази причина е правил любов. По всичко изглеждаше, че ще има много работа за хората, които бе наел за уикенда.

Денят отдавна бе преминал в нощ. Гласовете и смеховете, които се чуваха, се смесваха с музиката, която сега звучеше по-тихо. Влезе в стаята си и затвори вратата. Погледна се в грамадното огледало на стената. Оправи измачканите ръкави на синята си риза. От банята не се чуваше никакъв шум. Засмя се и застана пред вратата на банята. В този момент му хареса мисълта да правят любов в банята. Бързо отвори вратата и се спря изненадан. Не знаеше как да постъпи. Бахар се беше свила до тоалетната. Джем, който не очакваше, че ще я види, се поколеба да излезе или не. Реши, че алкохолът сигурно не й понася. Момичето дори не беше забелязало, че не е заключило вратата.

— Извинявай, не знаех, че си вътре — каза той.

— Тъкмо излизах.

Лицето на Бахар бе почервеняло. В очите й имаше влага, причината за която не можа да разбере. Като че ли преди малко беше плакала.

— Добре ли си? Нека да ти помогна.

Бързо отиде до нея и докато й помагаше да се изправи, се опитваше да отгатне от какво е приятната миризма, която се разнасяше от тялото на момичето. Топла, мека миризма, която изпълваше човека. Забеляза блясъка в очите й. Определено бе красива жена. Бе деликатна и изящна. Докато всички тези мисли минаваха през главата му, чу да се отваря вратата. Реши, че е момичето, с което се беше уговорил, но се появи Синан. Той ги изгледа учудено.

— Какво правите вие двамата тук?

6.

Истанбул, януари 2010

Джем от малък се бе научил да потиска в себе си притесненията и страховете си и да не ги показва. И днес мислеше, че това важеше за всички чувства, които изпитва. Гняв, омраза, ревност, любов. Сега, когато бе спрял на един различен кръстопът на живота си, се обръщаше, поглеждаше назад и чувстваше, че не намира нищо, което да заслужава внимание.

Зейнеб и Синан след малко щяха да тръгнат за представлението на малкия Ефе. Зейнеб слушаше Синан, като несъзнателно навиваше на пръста си кичур от силно изрусената си коса. В погледа й се четеше тревогата, че няма да успеят да отидат навреме за първото представление на едничкия им син. Синан изпитваше същото притеснение. От една страна, искаше да бъде при сина си, но, от друга страна, не му се щеше да оставя сам стария си приятел. И двамата имаха право. Джем не издържа и рече:

— Не се притеснявайте за мен, да не съм дете? И без друго ще ме упоят, нищо няма да усетя. Вие вървете.

По усмивката на Синан разбра, че му е олекнало. Гледаше го с признателност и вина едновременно. Джем много добре знаеше, че да останеш по средата е най-лошото нещо в живота. Като се имаше предвид преживяното в миналото, нямаше право да краде такъв един ден от най-добрия си приятел.

— Сигурен ли си, Джем? Не искам да те оставя сам.

— Върви. Това е най-обикновена процедура. Нали няма да ме оперират.

Опитваше се да се усмихва, докато произнасяше тези думи. Усмивката вдъхва спокойствие дори когато изричаш убийствени неща. Бе един вид възможност да предаде посланието: „Не се страхувай, не е толкова лошо, колкото си мислиш.“

След известно колебание Синан и Зейнеб заедно с Ефе си тръгнаха от болничната стая, чиято белота изпълваше човека със страх. Джем остана сам в стаята, от белите стени на която му се завиваше свят. Чувстваше се много самотен.

Не чуваше нищо друго, освен гласовете на близките на болните, които говореха в коридорите, и шума от колелата на болничните носилки. Забеляза медицинската сестра, която беше влязла безшумно в стаята, едва когато тя се приближи.

„Какъв ли е животът на тази сестра?“ — си помисли като се засмя. Беше завързала изрусената си коса на опашка. Какво ли си мислеше, докато му поставяше инжекцията? Дали беше омъжена? Може би си имаше приятел. Може би мечтаеше за дните, когато ще облече бяла булчинска рокля и гордо ще хване под ръка мъжа си. Колко странно. Той никога не беше мечтал. Нито за съпруга, нито за деца, нито за семейство. Дълги години вярваше, че мечтите са празна работа. Какъв смисъл имаше човек да се обвързва с такива неща и да се откаже от свободата си? Може би грешеше. Джем се отърси от мислите си и попита:

— След колко минути ще заспя?

Сестрата се засмя. Джем забеляза, че един от горните й зъби е щръкнал. Не понасяше асиметричните неща.

— Аз ви направих само успокоителна инжекция. Нашият анестезиолог ще ви направи местна упойка в операционната.

При думата „операционна“ Джем се напрегна. Освен смъртния страх, който изпитваше към болници, операции, болести, още по-нетърпима бе мисълта, че всъщност тази манипулация е малка, но важна операция.

В момента, когато от леглото го прехвърлиха на носилката, почувства, че страхът вече е престанал да бъде само химическо вещество, което произвежда тялото и прониква във всяка негова клетка. Гърлото му се стегна. С усилие си поемаше въздух. Като че ли белотата на стените се сливаше с тъмнината на стаите, когато бързо преминаваха по коридорите. Всичко и всички му изглеждаха много жалки. Възрастни и изтощени хора, стенания, плачове, оплаквания, приглушени разговори, стъпки. Всичко се преплиташе. Не можеше да се примири с болестта, да лежи на тази носилка, сред тези стенещи хора… Сега му се струваше като че е било едва вчера, всички онези енергични, младежки дни, месеци, години.

След известно време се отпусна. Някаква топлина бързо се разнасяше по тялото му. Въпреки това се страхуваше. Очите му натежаха. Едва раздвижи ръката си, с която се държеше за носилката, и се опита да я придвижи до ръката на сестрата, застанала до главата му. Искаше да го хване за ръката, да му каже да не се страхува. Колко странно, че в продължение на години все отбягваше да го хващат за ръка. Според него това беше емоционална постъпка, слабост. Поради тази причина не бе имал проблеми с жените, които бяха влезли в живота му, и смяташе подобно желание за смешно. Беше убеден, че една жена, която вдига скандал само защото не я е хванал за ръката, е луда. Сега се ненавиждаше. Защото бе победен от слабостта си.

Опита се да докосне сестрата, но не успя. Като че ли ръцете му се бяха превърнали в кюлчета и не помръдваха от мястото си. Сълзи потекоха от очите му. Ядоса се на самия себе си. Превръщаше се във възрастен, неспособен човек. Къде беше онзи енергичен, красив, динамичен, преуспял рекламодател и какво общо имаше с този възрастен, жалък човек, който се вкопчва за ръката на някой непознат в очакване да го отърве от страха и самотата!

Затвори очи. Спомни си, когато преди години лежеше в една болнична стая. Бе имал премеждие по време на езда. След операция на рамото дълго време не можеше да раздвижи дясната си ръка и бе принуден да се научи да си служи само с лявата. И понеже се отнесе несериозно към физиотерапевтичните процедури, се наложи да постъпи в болницата с нетърпими болки. Проблемът бе платината, която бяха поставили на ръката му. Организмът му не приемал трансплантираната кост и платинените болтове се бяха разхлабили. Лекарят беше казал, че ще го упоят и че няма от какво да се страхува. Не беше нещо сериозно, но все пак ще го поставят под наркоза, пак щеше да легне на онази проклета операционна маса.

Тогава при себе си имаше някой, който да го събуди рамо сутринта и да му приготви дрехите. Тръгнаха преди изгрев-слънце. Не стига, че трафикът в Истанбул бе изключително натоварен в ранните часове, но и валеше дъжд. Небето изглеждаше така, сякаш ще се разкъса. В колата му хвана ръката, погледна го и се усмихна. „Не се страхувай — каза, — само ще спиш половин час.“ Кой знае защо, след тези думи му олекна.

Когато пристигнаха в болницата, веднага ги настаниха в стаята. Необясним страх премина по лицето му, когато видя сестрата, която дойде да го отведе. Пак онази ръка сграбчи неговата. Докато преминаваха през болничните коридори, държеше ръцете му в своите и му разказваше смешни случки. Ръцете й бяха топли. Така топли, че стопляха душата на човека. Помаха с ръка на Джем, когато го откарваха в операционната, и се пошегува, че ако се забави повече от половин час, ще си уреди среща с друг. Джем с усмивка легна на операционната маса.

Сега бе съвсем сам. Изпитваше дълбоко разкаяние. Спомни си голямата си грешка. Нямаше начин да я поправи. Още повече, че бяха изминали много години. Затвори очи и въздъхна дълбоко. Помисли за живота си и за всички познати жени. И най-много за нея. Какво ли не беше направила за него? „Как само се грижеше за мен — помисли Джем. — Колко много мислеше за мен.“ Той никога не отговори на нейната добрина. И какво беше останало сега? Пари, къщи, коли. Беше напълно свободен. Само толкова. Но спокойствието за него беше най-недостижимото. Дори не минаваше край него. Единственият начин да се отърве от мръсотията, очерняща душата му, и от дълбокото съжаление бе да забрави миналото. Но как?

7.

Истанбул, май 2000

Седнал в бежовото кресло в стил Бержер пред големия прозорец, който гледаше към улицата, Синан с нежелание погледна към масичката пред себе си. Поколеба се да остави чашата с уиски. Изпитваше силна тъга, която не знаеше от какво е продиктувана. Душата му бе стегната като в менгеме. В гърлото му сякаш беше заседнала топка. Изпи на един дъх уискито. Легна на голямото легло. Не беше пиян. Дори бе изумително трезв предвид изпитото количество алкохол. Чувстваше, че дори да изпие литри алкохол тази вечер, пак няма да се напие.

Помисли за приятелството си с Джем. Изминали бяха много години. С Джем се запозна в началото на кариерата си и започнаха да работят заедно в рекламния сектор. Фирмата им тогава не беше голяма, но те успяха да я разработят. Джем му отстъпи една част от акциите си, без да се поколебае. „Постигнахме заедно този успех, това е твоят дял“ — каза. От ранните младежки години бяха все заедно. Работеха заедно, заедно се развличаха, почиваха и флиртуваха с момичетата. Онези легендарни партита на Джем бяха немислими без Синан. Двамата бяха като братя.

Джем никога не бе имал брат, но Синан преди много години бе изгубил брат си в жестока мотоциклетна катастрофа. Една нощ, докато седеше в стаята си, звънна телефонът и като чу в слушалката виковете на майка си, разбра, че нещо лошо се е случило. Веднага отидоха в болницата, но беше късно. Сърцето му се разкъсваше най-вече заради разправията същата вечер за онзи проклет мотор. И точно след тази кавга…

С Джем се запозна след доста време, когато успя да облекчи мъката на майка си и се научи да носи тази болка със себе си. Като се изключеха някои служебни спорове и стресът от работата, досега не се бяха сблъсквали със сериозен проблем. Вярваше, че никой друг в живота не го разбира така добре, както Джем.

Замисли се. Опитваше се да възстанови всеки един спомен. Някой изпуснат детайл или спомен, върху който не бе се замислял, в един момент можеше да промени много неща. Знаеше, че има неща, които Джем не понасяше у жените. Някой непознат можеше да помисли, че прекалено много обича жените, но Синан знаеше, че е точно обратното. Досега приятелят му не беше се привързал към нито една жена. Връзките му не продължаваха повече от един-два месеца. Женитбата бе само тема за подигравки за него. Твърдеше, че тази институция е създадена само за да заробва хората. Въпреки това жените не можеха да му откажат. Освен чара притежаваше й нещо дяволско в себе си.

Имаше дори случаи, когато се обзалагаха кой от тях коя жена ще успее да прелъсти. Синан твърдеше, че търси любовта, но всъщност не бе срещнал жена, която да го удовлетвори. И Джем го знаеше. В продължение на години не бе срещнал жена, която да го впечатли и да му хареса. Още от първия път, когато видя Бахар, сякаш изгуби способността си да разсъждава. Непрекъснато си я представяше как отмята черната си коса, как слага очилата с кафяви рогови рамки, които ползваше при четене, тонът, с който си поръчваше утринното кафе с мента, сгънатото кутре, когато държеше кафената чашка. Синан бе запомнил всичко това.

В продължение на седмици наблюдава Бахар. Изчака подходящия момент, за да се запознаят. Най-накрая един ден събра кураж и й поиска един от вестниците, които четеше. В тази жена имаше нещо. Човек не смееше да се доближи до нея. Излъчваше студенина. Както си гледаше с леден поглед, изведнъж казваше нещо на сервитьора и точно в този момент присмехулен израз се появяваше в очите й и сладко се усмихваше. В този момент не оставаше и следа от нейната студенина. Колкото и да се мъчеше, Синан не успяваше да я разгадае. В продължение на седмици си измисляше подходящи за нея професии, имена, истории, но всеки път бе принуден да започва отново тази история, като пъзел…

След като успя да се запознае, реши да остави всичко в ръцете на съдбата, да станат приятели и така да събере смелост. В онази вечер реши да я запознае с Джем.

Мнението на приятеля му беше много важно за него. Но сцената, която видя! Нима човекът, на когото държеше най-много в живота, би му отнел жената, за която за пръв път призна, че много му харесва. Но за Джем Бахар не представляваше нищо! Най-много едно ново тяло. Но да предположим, че Джем се подиграе с приятелството им. С Бахар ще се срещат най-много един месец и след това той ще потърси начин да се освободи от нея. Не, Джем не би жертвал приятелството си със Синан за такова нещо.

„Може би това са мои фантазии“ — си каза Синан. Може би мозъкът му погаждаше такива номера, защото толкова много обичаше Бахар. Може би ревността му пречеше да разсъждава правилно. Всички тези моменти много пъти се появяваха пред очите му. Моментът, когато ги запозна, и след това, когато се наложи да ги остави сами, а на връщане ги намери заедно на терасата, погледите, които си разменяха, докато разговаряха, и после, когато Бахар така и не се връщаше от тоалетната, влезе в банята на Джем и ги видя заедно. Джем бе хванал Бахар под мишниците и я бе притеглил към себе си. А тя явно беше плакала преди това. Синан по никакъв начин не успяваше да разгадае това момиче. Какъв бе този поглед? Тогава не се сдържа и попита: „Какво правите вие тука?“ Сега си спомни, че при този въпрос по лицето на Джем преминаха облаци. Може би почувства неоправдания страх у Синан и му се обиди? А дали не си помисли: „Как може да се съмнява в мен?“

Този уикенд отрови Синан. Хиляди пъти съжали, че заведе там Бахар. Ядосала го бе вероятността да му изневери преди още да се е осъществило онова, от което се страхуваше, или беше само плод на неговото въображение.

За Бахар определиха една от гостните на долния етаж на къщата в Полонезкьой. Синан се настани в стаята до тази на Джем. Цяла нощ не мигна, непрекъснато се ослушваше. Това бе ужасно чувство. От една страна, се ядосваше заради тези мисли, но, от друга страна, не можеше да ги прогони и по този начин да се справи с гнева и ревността си. Имаше нещо странно. Джем обикновено беше с някое от момичетата, присъстващи на партито, но през онази нощ остана сам в стаята си. Дори това бе причина за безпокойството на Синан. Когато полу на шега, полусериозно попита с коя щастливка ще прекара нощта, приятелят му отговори, че е уморен и ще бъде сам.

Сутринта стана рано, преди някой да се е събудил, настани се в салона на долния етаж и се опита да прегледа вестниците. Целта му всъщност бе да види, когато Бахар излиза от стаята си на долния етаж. Искаше да й вярва. Разбира се, че едно момиче, до което не беше лесно да се доближиш, няма да приеме в стаята си непознат мъж… но въпреки това не можеше да прогони съмненията. Щеше ли да предпочете Джем вместо него? Започна да се възхищава на ревността, която изпитваше. Нима онова, което наричаха ревност, се криеше в любовта, изчаквайки момента, когато ще се събуди. Ревността ли крепеше любовта, като й помагаше да се разгаря? Можеше ли любовта да бъде голяма, ако няма ревност? Не съществуваше ли дори благодарение на нея?

Помисли за жените, с които беше преди това. Всяка връзка, в която имаше ревност, продължаваше по-дълго от останалите. За Синан ревността бе любов, но с променен вид. Без нея любовта не можеше да намери пътя си. За да разбере дали е влюбен, човек трябваше да погледне към изгарящия огън, който се процеждаше от вените му. Ако този огън не се процежда от вените, значи няма любов. Вече беше сигурен, че е влюбен в Бахар.

Не след дълго и въпреки че още бе рано, се отвори вратата на стаята на Бахар. Разтърквайки очи, Бахар излезе от стаята. Като стигна до средата на салона, учудено погледна Синан и се усмихна.

— Колко рано си станал?

— Животът е кратък, не бива да го проспиваме.

— Аз не мога да издържа през деня без сън. Снощи не издържах и заспах рано. Шумът въобще не ми попречи.

Синан се усмихна. Обхвана го спокойствие. По-точно чернилката на грижите в душата му отстъпи място на спокойствието. Колко добре изглеждаше сутрин. Вероятно това бе най-хубавият й вид. Толкова естествена, с разпиляна коса, кичур от която беше паднал върху лицето й, топлата усмивка на розовите й устни.

— Още никой ли не е станал?

— Не, всички си легнаха на разсъмване. Никой няма да стане преди обяд — каза Синан, като се усмихна. Но въпросът на Бахар разпали поугасналия в сърцето му огън.

— Джем още ли не е станал?

Част от гнева му отново се надигна. Защо питаше за мъжа, когото едва от вчера познава? Защо се интересуваше спи ли или се е събудил? Защо я интересуваше това? Какво, значи ли, че не се различава от другите жени? И тя ли се поддаде на чара на Джем? Не, изключено. Ще поговори открито с Джем и ще му каже, че това положение не му е приятно. Нямаше никакво намерение да изпуска това момиче. Вярваше, че ако още в началото покаже своето отношение, поне ще е взел необходимите мерки.

— Снощи не успях да му благодаря. Стомахът ме болеше и той ми помогна. Малко се срамувам от това — каза Бахар, като се изчерви.

„Разбра, че съм усетил, и говори така, за да ме обърка — си каза Синан. — Опитва се да ме убеди, че е невинна! Кого лъжат! Ако нямаше нищо между тях, нямаше да повдигне този въпрос. Явно се чувства виновна.“

Бахар тръгна към градинската врата. Слънчевите лъчи падаха върху черната й коса. Сякаш се намираше сред една топка от алени пламъци, откъдето гледаше към Синан и се усмихваше. Той се ядоса заради мислите си отпреди малко: „Ето, че се поддадох на излишната мнителност на любовта, на приливите и отливите, които подлудяват човека.“

— Хайде да излезем в градината — предложи Синан и изпълнен с щастие, обмисляше думите, които ще й каже. Категорично ще разреши този проблем.

8.

Истанбул, август 2000

Когато кичурите коса се допираха до голите й рамене, имаше чувството, че ще припадне. Беше толкова горещо, че не й достигаше въздух. Летаргията и задухът, които царяха през лятото в Истанбул, не приличаха на никъде другаде. Влагата на Босфора притискаше като кошмар раменете на човека. И все пак чарът на града се усещаше много по-добре, тъй като всички се изнасяха към курортите.

Бахар едва се надигна от дивана, на който лениво се излежаваше от сутринта. Реши привечер да се поразходи и да напазарува. Ще купи подправки от Египетския пазар и ще изпие едно голямо кафе в някое от старинните кафенета на Капалъчаршъ. Искаше да се изгуби из красивите платове, сувенирите, бакърените и бронзовите предмети, локумите, ароматните билки и да избяга от мислите си.

Като минаваше по моста „Златния рог“, вдигна глава и погледна към града. Като че ли една линия го разделяше на две. От едната страна на моста се приютяваше по-модерният начин на живот, а от другата страна бе старинната, но омагьосваща част. Струваше й се, че бягството тук й действа като балсам, за да я спаси от забързаността и рутината на модерния начин на живот.

Предстоеше им премиера. В тази жега усилено репетираха до полунощ. Вярваше, че през този сезон ще получи по-големи роли. Не беше амбициозна като Селин, но обичаше професията си. Танцът за нея беше начин на изразяване на същността. Но днес не й се танцуваше, просто с нищо не й се занимаваше. Телефонът й иззвъня точно когато пристигна пред Египетския пазар. „Тези чудеса на техниката развалят цялата магия на това място“ — си каза. Телефонът продължи да звъни, докато трескаво го търсеше из чантата си. Обзе я паника. Мразеше да търси нещо в тази огромна чанта, но нямаше друг избор, понеже се налагаше да носи много неща. Най-сетне откри телефона и когато го отвори, чу весел глас:

— Най-сетне… В един момент помислих, че не желаеш да говориш с мен. Какво правиш?

Беше Синан. Ако се съдеше по гласа му, прекарваше добре деня.

— Дойдох на покупки на Египетския пазар. Чакам Селин и разглеждам витрините.

— Имам чудесно предложение. Джем ми се обади преди малко. Предложи утре да отидем за няколко дни в Измир. Помолих го да покани и теб. Ти какво ще кажеш?

Бахар се стъписа. Чувстваше се странно, когато чуеше името Джем. Обземаше я особено чувство. Беше се сприятелила и с двамата. Знаеше естествено, че Синан проявява интерес към нея. В началото помисли, че нещо може да стане помежду им, но после се отказа от тази мисъл. В интерес на истината това нямаше нищо общо с Джем. Отначало мислеше, че Джем е нахален женкар, празен човек. Но с течение на времето разбра, че се е излъгала. Мислеше дори, че е открила у него нещо, което хората не виждаха. Нещо, което криеше от всички, без дори сам да го съзнава… Бахар виждаше добрината у него. Дълго се потруди, за да го погребе… При всяка среща с Джем й се искаше да го докосне. Но не го пожелаваше. Не, това не беше сексуално желание. Само че не знаеше какво е. Миналата седмица, когато заедно гледаха един филм в дома му в Гюмюшсую, каза, че се е ударил. Кой знае защо, но на Бахар й се прииска да положи ръката си върху удареното. Да притисне дланта си. Да го излекува със собствената си топлина. Странно. Сама се изненада от това си желание.

— Не знам, всъщност тези дни имам много работа.

— Е, какво толкова, мила, ще прекараме там само един уикенд. Не ми отказвай, ами се приготви. Ще видиш, че много ще се забавляваме. Ще дойдат и други приятели. Покани и Селин, ако искаш. Да не скучаеш.

През последните два месеца непрекъснато бяха заедно. Понякога и Селин се присъединяваше към тях, но засега още не се беше запознал с Тюлин. Синан беше много щастлив. Настроението на Джем също беше добро. Макар че в службата понякога си разменяха любезности, това бяха несъществени спорове. Жените продължаваха да тичат след Джем, но той кой знае защо беше започнал да живее без жени. Твърдеше, че се е уморил, че така се чувства по-добре. Понякога се ядосваше, като казваха, че явно тайно се среща с жените. Смееха се, но в същото време Бахар се питаше възможно ли бе наистина Джем да се среща с някоя жена. Но после си казваше какво от това.

Синан бе толкова настойчив за пътуването до Измир, че Бахар накрая не устоя. Но след като прие, започна да съжалява. Не биваше да отсъства точно по средата на репетициите. „Както и да е, вече не мога да се откажа. Това ще е последната ми забежка преди новия сезон“ — си каза. И без друго щеше да работи през цялата зима.

Докато се разхождаше из пазара, спря пред един магазин и се загледа в лавиците, където в разноцветни бутилки бяха наредени различни билки и подправки, чиито имена не знаеше, но я омагьосваха с аромата си. Купи няколко вида подправки и след като ги прибра в чантата си, влезе в заведението, което приличаше на старинно кафене. Седна на една от масите точно пред вратата. Обичаше да седи и да наблюдава минувачите, да разгадава по лицата и постъпките психичното им състояние и какво чувстват в този момент. Продължаваше играта, която си бе измислила в детските години, за да не заспи, докато чака майка си. Поръча си турско кафе без захар. После извади телефона от чантата, която беше натъпкала и затова не се затваряше, и започна да пише есемес на Селин. Написа къде се намира и след като изпрати есемеса, отпи от приготвеното на жарава кафе с много каймак, което й бяха сервирали в бяла порцеланова чашка. Не обичаше да пие кафе, но й харесваше да посещава стари и исторически места, да прави неща, които подхождат на атмосферата на подобни места. Погледа хората, които бързо преминаваха покрай нея, туристите, които оглеждаха старинните кафтани, продавани малко по-нататък, носачите с рунтави мустаци, които говореха помежду си на някакъв неразбираем език. Животът си течеше. Времето не спираше. Само тя бе спряла. Зад гърба си изведнъж чу винаги веселия глас на Селин:

— Не бих дошла тук, ако не си ти. Какво ново?

— Добре съм. Наблюдавам кой минава. Какво ще пиеш?

Поръча турско кафе за Селин и след това посочи към магазина в съседство, където продаваха различни стъклени чаши и купи.

— Да погледнем ли после в онзи магазин?

— Добре. Ще погледнем. Е, какво ново, разказвай.

— Синан се обади преди малко. С една група отивали за уикенда в Измир. Покани и нас.

— Ще отидеш ли?

— Този път няма да отида без теб.

— Кои ще ходят? Ако има подходящ за мен, ще дойда.

При тези думи Селин отметна коса и се разсмя с глас. Бе весела както винаги.

— Джем идва. Други също ще има, но не попитах кои са. Така и така не познавам никого.

— За нищо на света не искам Джем. Самонадеян, надут тип.

— Но е красив — възрази Бахар.

— Какво от това, че е красив? Достатъчно ли е човек да е само красив, моето момиче? От надуване сигурно не може и да се люби както трябва — засмя се Селин.

— Няма ли да дойдеш? Ще направим една забежка през уикенда. Тъкмо преди да започне сезонът.

— Ще дойда, ще дойда. Трябва да си прекараме добре последните седмици.

Платиха сметката и тръгнаха да подишат атмосферата на чаршията, която отвеждаше човека в друга епоха.

Налагаше се през уикенда да стане в пет часа и недоволно замърмори защо са купили билетите за този ранен полет. Ненавиждаше да лети в ранен час. Твърдяха, че така се печели един ден, но за нея не беше така, защото означаваше, че ще прекара останалите часове в сън.

Облече се набързо и събра косата си. Погледна се в огледалото. Мърморейки, излезе от къщи и хвана такси. В този момент телефонът й иззвъня. Заговори, преди още да е чула гласа отсреща.

— Не се безпокойте, излязох от къщи, идвам. Качих се в таксито.

Беше Синан. „Кои ли други ще дойдат?“ — помисли си Бахар. Напрягаше се, когато имаше хора, които са й неприятни. Не можеше да установи контакт с тях и се затваряше в себе си, притесняваше се. Трябваше да попита кои ще идват. Добре, че Селин се съгласи да дойде. В противен случай нямаше да е спокойна.

Всъщност Бахар и Селин бяха толкова противоположни като характери, че непознатите се чудеха как се разбират. Колкото Бахар беше затворена, сдържана, разкриваше се само пред познати, толкова Селин беше общителна и обичаше компаниите. С нея човек никога не скучаеше. Селин беше хубаво момиче. По отношение на връзките бе като мъж, който е далеч от чувствата. Излизаше едновременно с няколко мъже. „Само мъжете ли имат право на това? Какво толкова съм направила аз?“, казваше, за да се оправдае. Но бе смело момиче. От много дълго време бяха приятелки с Бахар. Макар и да се караха понякога, все пак бяха много близки приятелки.

Докато пътуваха за летището, шофьорът караше таксито, без да намалява скоростта на завоите и без да се съобразява с дупките на пътя. Бахар забеляза, че поглежда към нея в огледалото и търси начин да я заговори. Не обичаше такива нахални типове. За да не му даде възможност да я заговори, седеше с наведена глава и се преструваше, че се занимава с джиесема си. Шофьорът отново заговори:

— За къде ще пътуваш, како?

„От къде на къде ще съм ти кака!“ — помисли си Бахар, но си замълча. Шофьорът, без да се засяга от нейното безразличие, разказа за жена си, за двете си деца, едното от които било новородено, че заради тях работел допълнително до сутринта, че много се уморявал, бил от Адъяман, много обичал имамбаялдъ и жена му готвела много хубаво.

Бахар се опитваше да не го слуша. Не понасяше да й говорят сутрин рано, когато организмът й още спи. „Дали да не се престоря, че спя — си каза. — Може пък да престане.“

Стресна я есемесът, получен на телефона. Селин съобщаваше, че е на път и няма да закъснее. Вероятно предполагаше, че ще се паникьоса, защото беше пословична със закъсненията си. Бахар се засмя. Кой знае къде беше прекарала нощта приятелката й, щом цяла нощ не е поглеждала към телефона. Щом не отговаряше на телефона, значи е била с някого.

Когато пристигнаха на летището, небето още пазеше синевата преди разсъмване. Въпреки ранния час имаше много хора. Сигурно имаха належаща нужда, за да тръгнат по свое желание в този ранен час. Бахар за нищо на света не би купила билетите в този ранен час, ако трябваше сама да го направи. Бързо мина през контролата и дърпайки куфара, отиде да се чекира. Къде ли бяха другите? Помисли си, че сигурно са във ВИП салона, понеже билетите им са в първа класа. Приключи с чекирането и бързо тръгна към ВИП салона. От вратата огледа салона. Там бяха. Седнали на фотьойлите пред прозореца, ядяха и пиеха нещо. Джем пръв я забеляза, повдигна ръка и я повика. Бахар се усмихна и отиде при тях.

— Добро утро. Може да се каже, че още спя.

— Добро утро. В такъв случай веднага вземи чаша кафе и сандвич.

Гласът на Джем звучеше бодро. Носеше черни очила, тънка риза и дънки. Бахар помисли, че в този вид прилича на Том Круз.

— Почакай, аз също ще взема кафе, ще донеса и на теб — обади се Синан.

И с присъщата му вежливост стана от мястото си и тръгна към щанда с кафе, чай и напитки. От вниманието на Бахар не убегна фактът, че в последно време е отслабнал. Носеше бяла фланелка и износени дънки. Дълго седяха, разговаряха, шегуваха се. Синан погледна към празната чаша от кафето и пак стана от мястото си.

— Взимам последната си чаша, има още малко време. Селин къде остана?

— Идва. Изпрати ми есемес, че пътува насам.

Благодарение на кафето Бахар се разбуди напълно. Чувстваше се по-добре. Забеляза, че Джем я гледа и се усмихва. Нещо ли искаше да й каже, не можа да разбере.

— Според мен този уикенд ще му дадеш някакъв отговор. Какво си решила?

Бахар изведнъж почувства как топлина обхвана цялото й тяло.

Изгаряща топлина… Сякаш стискаха главата й в менгеме. Същото чувство я обхващаше, когато говореше с майка си и баща си по повод някоя пакост, която е извършила. Имаше чувството, че ще припадне.

— Не знам… Не ме питай за тези неща…

Само това можа да каже.

Обзе я някакво странно чувство. Страхуваше се да се запита защо се чувства така. Съзнаваше, че е глупаво, но някакво, прилично на надежда чувство караше сърцето й силно да тупти. Дали защото чувстваше, че през този уикенд ще се сближат, или защото се надяваше да стане по някакъв начин. Същевременно се упрекваше, като си казваше, че подобно нещо не може да се случи.

Джем се загледа в устните й. Прииска му се да я докосне.

— С вас прекарвам добре времето си, добри приятели сме. Но нищо повече от това.

След тези думи повдигна глава и погледна Джем в лицето. Въпреки че се надяваше, не успя да види нещо зад тъмните очила. Точно в този момент забеляза сияещото лице на Селин, която влезе в салона. Познаваше този неин израз. Не беше спала през нощта и беше щастлива.

— Къде се забави?

— Ето, нали дойдох. Видях един стар приятел, иначе от двайсет минути съм тук.

Постави черния спортен сак върху единия от фотьойлите и седна. Поздрави седящия точно насреща й Джем.

— Добро утро.

Няколко секунди той мълчаливо гледа Селин и като си наложи принудителна усмивка на лицето, отговори:

— И на теб.

И веднага наведе глава над вестника, който държеше в ръка. Селин не се стърпя и се обади:

— Сутрин винаги ли си така заядлив?

— А ти винаги ли успяваш да дразниш хората?

Селин сви устни и обърна глава. Кой знае защо двамата не можеха да се понасят. Синан изведнъж скочи:

— Хайде, много се заседяхме. Викат ни, трябва да тръгваме.

Докато бързаха към изхода, Бахар усети странна горчива болка.

9.

Измир, август 2000

Синан стоеше до прозореца на стаята си, откъдето се виждаше почти целият Измир. За техен късмет този път я нямаше онази прочута влага на Измир, която задушаваше човека. Възнамеряваха да останат малко тук и после да отидат в Чешме. Сигурно щяха да тръгнат, щом Джем си свършеше работата в Измир. Синан отдавна не беше идвал в града. А всъщност цялото му детство беше преминало тук. Копнееше да закусва варено яйце. След като баща му загина при катастрофа, взе майка си при себе си в Истанбул. Загубата на единия й син и на съпруга й беше сломила женицата. Синан и сестра му Бурджу бяха единствените, на които можеше да се опре. Синан не можеше да остави възрастната си майка сама в града. Сестра му се омъжи преди две години. Дълго време се подложи на лечение, за да роди, и тъкмо когато бяха изгубили всякаква надежда, се осъществи чудото. Това бяха сюрпризите на живота. След толкова много усилия, след опити да забременее инвитро, и накрая забременя по естествен път! Майката на Синан отиде при дъщеря си, за да не я остави сама по време на бременността. Цялото семейство вече беше в Истанбул.

Синан искаше да потърси роднините си и познатите в Измир, но когато ги видеше, в паметта му оживяваха спомените за баща му и онази ужасна катастрофа, в която загуби брат си. Много искаше да ги види, но не желаеше да си спомня онази болка. Ако потърси леля си, ще му каже, че е копие на баща си, и ще разказва неща, които не искаше да си спомня. Може само да я потърси, без да отиде да я види. По-добре ще е да не казва, че е в Измир, докато реши какво ще прави.

Сега трябваше да се съсредоточи върху Бахар. В продължение на месеци чакаше момента, за да й признае чувствата си. Всъщност тя го знаеше, макар че не бяха разговаряли. Синан направо щеше да я попита. Ще й каже, че намеренията му са сериозни, ще й каже, че може да я направи щастлива.

Бахар бе сдържана, не показваше чувствата си. И все пак, щом толкова дълго време бяха приятели, значи и тя изпитваше нещо към него. Според Синан приятелството между един мъж и една жена не бе възможно, особено ако съществуваха и чувства между тях. Бахар бе срамежлива и предпазлива, толкова.

Спомни си колко ревнуваше от Джем преди няколко месеца. Колко смешно. Като се влюби човек, ревнува и най-близките си хора. Накара го да седнат и да проведат онзи разговор, за който после много съжаляваше.

— Виж, ти може да притежаваш всяка жена, която пожелаеш. Но стой далеч от тази жена, аз изпитвам дълбоки чувства към нея.

Джем мълчаливо го изслуша. После се засмя и постави ръка на рамото на приятеля си.

— Забелязах.

След тези думи Синан се почувства зле. Какъв смисъл имаше да настройва най-близкия си приятел срещу себе си? Първото семе на ревността бе попаднало в него през онзи уикенд, когато видя Бахар и Джем заедно в банята. Щом ревността откриеше място, където да се настани, тя намираше начин да се увеличи, дори и да нямаше подходяща атмосфера. Всеки разговор, всеки поглед, всяка дума бяха засилили ревността в сърцето на Синан. Дългата коса, стила му, който правеше човека негов приятел, ясният и конкретен изказ, прочутите слънчеви очила… Всичко…

Всъщност като си помислеше сега, с изключение на принудителните разговори, нищо не се бе случило помежду им с Бахар. Когато ги видеше някой непознат, щеше да помисли, че Бахар не се нрави на Джем. Почти не разговаряха, макар че бяха добри приятели и все бяха заедно. В онази вечер Джем бе влязъл в банята, без да знае, че Бахар е там, и й помогна, като я видя да повръща. Всъщност случката беше комична. Изпраща в стаята си едно момиче и щом влиза вътре, намира момичето, което харесва най-добрият му приятел. Като на кино. Синан се бе отнесъл несправедливо към Джем.

Погледна часовника си. За последен път се огледа в огледалото на гардероба. Оправи косата си. Беше поканил Бахар в бара на хотела да пийнат нещо. Най-после щеше да говори с нея. Отвори хладилника и взе една бутилчица с уиски, отвори я и я изпи на един дъх. Искаше да се отпусне. Никак не умееше да говори на такива теми. През целия си живот не му се бе налагало да води такива разговори. Оставяше нещата да се развиват по волята на съдбата и въобще не се тревожеше, ако не се получеше. Този път обаче беше различно.

Дръпна вратата и бързо излезе от стаята. Реши, че усмивката на жената, която мина покрай него, докато вървеше към асансьора, е добро предзнаменование в този момент. Харесваше му да смята за съдбовни такива странни неща. Когато влезе в бара, видя, че Бахар е дошла преди него. И това беше добър знак. Синан бързо се приближи към нея.

— Боже мой, засрамих се, по принцип жените закъсняват. Извини ме, ако съм те накарал да чакаш.

— Няма значение. Какво от това, че съм дошла няколко минути по-рано…

Повикаха сервитьора и си поръчаха нещо за пиене. Към кафето Бахар поиска нещо сладко. „Колко много сладко яде — помисли Синан, — а въпреки това не дебелее.“

— Е, Джем не идва ли? Селин също не се вижда наоколо. Екипът не е пълен — каза Бахар.

Синан се засмя, прочисти гърлото си, прокашля се няколко пъти и заговори:

— Той си почива в стаята. Каза, че по-късно ще предприемем нещо.

Настъпи неловко мълчание, докато гледаше Бахар в очите. Синан се напрегна. Веднага заговори:

— Искам да говоря с теб. Всъщност Джем не дойде поради тази причина.

Бахар изчака да тръгне сервитьорът, който донесе кафето, и заговори:

— Всички сме приятели, няма какво да крием един от друг.

Синан почувства, че надеждата го напуска. Може би се бе държал много приятелски с момичето и Бахар не се досещаше за чувствата му. Да, държал се бе много приятелски. Вината беше негова.

— Бахар, виж, много ми е трудно как да ти го кажа, защото не умея да говоря. В продължение на много години не успях да го усвоя и от Джем.

Бахар се усмихна насила. Синан опита да се овладее, за да не се изгуби от тази усмивка. Трябваше незабавно да приключи и да се концентрира върху разговора.

— Аз… те харесвам още от първия ден. С течение на времето чувствата ми станаха по-силни. Може би през това време се отнасях прекалено приятелски към теб и затова сега се изненадваш от думите ми, но не искам повече да отлагам. Моите намерения са сериозни. Исках да те попитам дали да не опитаме, ако и ти изпитваш някакви чувства към мен.

Думите се отрониха на един дъх от устата му. Погледна в очите на Бахар. Не виждаше нищо в тях. Тя го гледаше, без да каже нито дума. Имаше нещо странно, но какво? След мълчанието, което му се стори, че продължи часове, Бахар се поразмърда и заговори:

— Виж, на мен ми харесва да прекарвам времето с теб, да се забавляваме, да говорим. Действително те обичам. Но това е приятелство… — Наведе глава и продължи: — Не мога да отговоря на чувствата ти.

Ушите на Синан пламнаха след този отговор. Изпита болка и съжаление, че разкри чувствата си. Как можеха след всичко това да останат приятели? Ще се наложи поне за известно време да изчезне от полезрението. Сякаш прочела мислите на Синан, Бахар продължи:

— Нали няма да променим отношенията си? Не ми се сърдиш, нали?

Да се сърди ли? Че защо да й се сърди? Синан бе разочарован. В продължение на месеци бе мечтал.

— Разбира се, че не се сърдя, може ли такова нещо…

10.

Измир, август 2000

След разговора със Синан Бахар бе обзета от тревога. Това бе тревогата, че вече нищо няма да е като преди, че приятелството им няма да продължи, но не Синан бе обектът на тази тревога. Бахар се боеше, че случилото се със Синан ще повлияе и на приятелството й с Джем. Най-накрая бе признала това пред себе си, но на никого не смееше да каже. Дори на най-близките си приятелки Селин и Тюлин. Страхуваше се.

Знаеше, че нищо не може да се случи между нея и Джем, но й стигаше приятелството му. Чувстваше се добре, когато е до него, обземаше я неуместна радост. Всеки път се налагаше да сдържа желанието си да го докосне, но успяваше да се справи. Наясно бе, че Джем не се интересува от нея. Въпреки това я канеше навсякъде, където ходеха. Вероятно го правеше заради Синан. В крайна сметка знаеше за чувствата на най-добрия си приятел. Нали самият Синан бе признал, че Джем е останал в стаята си, за да могат да си поговорят?

Бахар дълго се беше заблуждавала, но беше време да осъзнае фактите. Такъв човек не можеше да й харесва. Джем не бе подходящ. Не създаваше сериозна връзка, не ценеше жените. Добре, красотата, облеклото, поведението привличаха от пръв поглед, но Бахар не харесваше някого само заради тези качества. В интерес на истината, Джем бе с добро сърце. Когато възрастна, непозната жена се затрудняваше да премине на отсрещния тротоар, той я хващаше за ръката и весело я прекарваше, разговаряше с бездомните улични деца, водеше ги да ги гощава. Бахар си спомни, че в началото го смяташе дори за разглезен. Но след време, когато откри и други негови черти, промени отношението си.

Безразличието, което демонстрираше към нея, още повече привличаше Бахар към него. И, разбира се, онова необяснимо от самото начало желание да го докосне… Дори раните, които никой друг не би искал да докосне, когато те са на друго тяло… Вероятно имаше нещо, което се нарича химия. Или механизъм, който хората не познават и който работи по различен начин.

Точно когато мислеше по тези въпроси, иззвъня телефонът върху нощното шкафче.

— Бахар, какво правиш? Току-що пристигнахме. Ние сме в стаята на Джем, хайде, ела.

Обаждаше се Мине, близка приятелка на Джем и на Синан. Бе доста закръглена, но въпреки това бе в мир с тялото си. И не се срамуваше от килограмите. Носеше деколтирани и многоцветни дрехи. Бе весела жена. Бе се превърнала в нещо като войнишки приятел. Знаеше всичко, което се отнасяше до тях.

— Добре, ще се обадя на Селин и веднага идвам — отвърна Бахар и бързо излезе от стаята.

Почука на вратата на съседната стая. Никой не отговори. Отново почука, този път по-силно. След няколко минути Селин отвори вратата. Косата й беше разрошена.

— Къде изчезна.

— От вчера не съм спала, моето момиче. Спях. Какво се е случило?

— Имам да ти разказвам много неща. Всички са в стаята на Джем. Идваш ли?

— Няма да отида в стаята му. Нервира ме. Ти върви, аз ще си почина още час-два и ще дойда. Става ли?

— С кого беше?

— Помниш ли? Нали миналия месец се бяхме срещнали със съучениците — рече. — С него бяхме. Добре, че сега има интернет, момичето ми. Уж го познавам от дълго време, но се оказа, че не го познавам.

— Поне да не беше легнала с него още първата вечер.

— Какво значение има дали ще е първата или следващата вечер. Ако нещо ще става, да стане. При това не беше първата вечер. Срещаме се от един месец.

— Добре, ако ти си щастлива, няма проблем. Върви да спиш. Ще говорим по-късно.

На Бахар й се искаше поне малко да прилича на Селин. Да е безгрижна, да се радва на всеки момент от живота и да тича само след щастието. Колко далечни бяха тези неща за нея.

Личността й се отразяваше и в танца. Колкото тя танцуваше дисциплинирано и сдържано, толкова Селин бе естествена и спонтанна. Провокираща човека естественост съществуваше в нейния начин на танцуване. Не играеше роля. А Бахар се стараеше да е перфектна, играеше ролята си. Не притежаваше страстта на Селин. По някакъв странен начин всъщност си приличаха с Джем, но не се харесаха. Според Селин Джем е един богат сноб, който получава всичко благодарение на парите си. Въпреки че не го казваше открито, Джем също не я харесваше и се държеше сдържано с нея.

Бахар влезе в стаята в края на коридора. Мине седеше заедно с Еркан, когото Бахар бе виждала, но не познаваше добре, и брадатия Огуз, с когото миналата седмица бяха ходили на кино. Преди да затвори вратата, в стаята нахлу Емре. Каза, че приятелката му, от която не се отделяше дори за минута, я боли главата, поради което останала в стаята, и попита за Джем. Мине започна да говори със свити устни.

Говореше по този начин, когато ставаха неща, които не са й известни и не й харесват.

— И ние не разбрахме. Преди час се затвориха в банята със Синан и сега разговарят.

— Синан решил да се върне в Истанбул и Джем се опитва да го разубеди — отговори Огуз. Думите му разпалиха любопитството на Емре.

— Добре де, но нали пристигнахме преди малко. Колко усилия положи, за да организира това пътуване. А сега си тръгва, какво ли се е случило?

— Значи има нещо, което ние не знаем.

Всички погледи в един момент се насочиха към Бахар. Тя беше най-близка със Синан. Никой по-добре от нея не можеше да знае какво става в този момент.

— И аз не знам нищо. Наистина…

Не знаеше дали ги е убедила, но разбираше защо Синан иска да си тръгне. Ето че я настигна онова, от което най-много се страхуваше. Синан искаше да си тръгне заради Бахар. Съвсем правилно се чувстваше зле и наскърбен, защото беше отблъснат. Сигурно и тя би постъпила така на негово място.

— Ти виж какво става вътре. На теб няма да откажат.

Мине съпроводи думите си с подканящ поглед. По погледа и нетърпението й личеше колко е любопитна. Бахар неохотно стана от мястото си. Реши, че вместо да научи какво става, трябва да извърши правилното нещо. В крайна сметка Синан и Джем бяха приятели, това беше тяхната ваканция. Заедно бяха решили и дойдоха заедно. А тя беше поканена само защото Синан я харесваше. И щом сега имаше проблем, заради който Синан искаше да си тръгне, по-правилно беше тя да си тръгне. Ще каже, че е възникнало нещо и трябва да си тръгне. Професията й беше подходяща за това. Всеки момент можеше всичко да се случи.

Спря за няколко секунди, когато се приближи до вратата на банята. Отвътре долитаха гласове, но не разбираше какво говорят. Поколеба се дали да почука на вратата. После събра цялата си смелост и почука.

— Мога ли да вляза, аз съм Бахар.

Гласовете млъкнаха. За няколко секунди се възцари мълчание. После, докато ключалката се превърташе, чу гласа на Джем:

— Разбира се, Бахар, че може да влезеш.

Когато влезе вътре, забеляза, че Синан е седнал на капака на тоалетната и не вдига погледа си от пода. Като че ли бяха спорили. Бахар не разбра какво е станало. По някакъв начин имаше връзка с нея, но не знаеше какво са говорили. Изведнъж Синан повдигна глава и заговори:

— Както говорихме, Джем, аз си тръгвам. Ще говорим, като се върнеш. Работата е важна, не бива да я изпускам.

Бе станал прав, докато казваше това. И той се оправдаваше с някаква работа, както смяташе да направи Бахар. Тя не се стърпя и каза:

— Без да искам развалих настроението ви. Моля, продължавайте ваканцията си. Аз си отивам. Няма нужда някой да се притеснява.

Синан я изгледа и без да продума нещо, бързо тръгна към вратата.

— Ще се видим в Истанбул, аз вече уредих връщането си. Хайде, довиждане.

Той излезе. Бахар остана сама с Джем. Тя се чувстваше много зле. Нещата бяха стигнали до неразрешима точка. Стоеше права, без да повдига глава.

— Нищо повече не можех да направя — каза.

Джем стоеше зад вратата. След известно време той отговори:

— Знам, Бахар.

За пръв път след онова парти в Полонезкьой оставаха насаме. На Бахар й се прииска да се разсмее, но бе изпълнена с такива противоречиви чувства, че спря. Пак баня, си помисли само. Боеше се да повдигне глава и да погледне към Джем.

Има неща, които дори да не се виждат, се чувстват, беше така напрегната в такава обстановка, че буквално бе изгубила дар слово. Не знаеше какво да каже. Джем също мълчеше. Държанието му спрямо нея от самото начало бе едно и също. Никога не демонстрира близост. Но каква беше причината за тази напрегнатост?

— Мисля, че най-доброто ще е аз да си тръгна. Приятно ми беше, че се запознахме. Довиждане…

С тези думи се запъти към вратата. Час по-скоро искаше да излезе от тази врата и да си отиде вкъщи. Почувства в себе си странно желание да се разплаче. Точно когато постави ръката си на дръжката на вратата, Джем сложи ръка на вратата, за да й попречи. Бахар повдигна глава, за да разбере какво става, и погледите им се срещнаха. Никога досега не бяха се гледали толкова дълго. Джем бе така близо, че усещаше във врата си топлия му дъх. Гледаше я мълчаливо. Напрежението помежду им бе достигнало връхната си точка. Внезапно Джем каза:

— Не си отивай.

Тези думи Бахар нямаше да забрави дори и след хиляда години.

11.

Истанбул, септември 2000

Бахар разтърка очи и погледна към часовника. Наближаваше два следобед. През последните дни сънят й бе странен. Или спеше като мъртва до обяд, или се събуждаше на разсъмване, колкото и късно да си е легнала. Освен това днес не се налагаше да работи. От седмици насам за пръв път нямаше да работи в ателието за танци. Без желание стана от леглото в цвят на шампанско, който отговаряше на цвета на тапетите, и бавно отиде в банята. Тя беше отрупана с кремове, лосиони за тялото, парфюми и козметика. Погледна в огледалото разрошената си коса и подутите очи. Чувстваше се грозна. Нямаше кой да я харесва, нито кой да я накара да се чувства красива. Отдавна беше прогонила онези, които проявяваха интерес към нея.

След онази вечер не се видя със Синан, нито разговаря с него. Може би искаше да продължи приятелството им, но засега бе невъзможно.

След онази вечер не видя повече и Джем. Не го потърси, нито направи опит да се свърже по някакъв начин с него. Всичко беше свършило. Лятната й ваканция завърши, преди да е започнала, като остави една горчивина в душата на Бахар.

Изми се и заразглежда лицето си. Виждаха се първите бръчици около очите. Бе на двайсет и осем години. Според много хора бе млада жена, но от гледна точка на професията й бе на прага на застаряването. Знаеше, че ако през следващите няколко години не й възложат главна роля, така и няма да я получи. Трудна професия беше нейната. Като остарееше и се пенсионираше, щеше да преподава или щеше да работи в периферията. Възможно бе да отвори балетно училище за деца. Друга алтернатива нямаше. Да се омъжи и да създаде щастливо семейство може би също бе една възможност, но докато всеки си намираше любимия човек и уреждаше живота си, тя все искаше невъзможното. А когато се появеше някой, се плашеше.

Замисли се за мъжете в живота й. Във всички имаше по нещо странно. Нямаше равна на нея, когато привличаше към себе си де що има безнадежден, невъзможен мъж или такъв, който да я наскърбява. Не я привличаха мъжете, които са джентълмени, безгрешни, онези, за които можеше да се омъжи и да я направят щастлива. Тези, към които беше проявявала интерес, бяха донжуановци или безделници.

Приятелката й Тюлин бе казала, че не само мъжете са виновни. Проблемът по-скоро е в жената, която ги избира. В началото Бахар не се бе замисляла, но сега непрекъснато разсъждаваше върху тези въпроси. Наистина ли несъзнателно избираше такива мъже? Защо? Какво искаше от тях, че ги допускаше в живота си?

Сети си за Али, с когото се бе запознала преди Синан и Джем. Бяха се запознали чрез Селин. Не можеше да се нарече красавец, но беше приятен мъж. Приятен, богат и упорит. Бахар можеше да уреди бъдещето си с него, ако бе пожелала. Селин толкова много й говори за него, че няколко пъти излязоха да вечерят. Но после стана нещо, което ужаси Бахар. По стечение на обстоятелствата установиха, че посещават един и същи фитнес център. Един ден Али й каза, че ще работи с неговия треньор. В същия момент Бахар изпадна в ужас. Защото той бе много категоричен: „Ще работиш с моя треньор!“ За момент помисли, че е чула погрешно. След това така се ядоса, че накара човека да съжалява, че се е родил. Как се осмеляваше да й казва какво да прави. Развика му се и безцеремонно му затвори телефона. Мъжете са такива, си каза. Когато имат малко пари, започват да мислят, че жената им е робиня! Разбира се, че имаше жени, които се повлияваха от такива мачовски постъпки на мъжете, но Бахар не бе от тях.

Изведнъж се стъписа. Може би тя беше виновна, че не може да създаде стабилна връзка. Беше имала краткотрайни флиртове, не успяваше да премине към следващия етап. С Адил бе изживяла най-продължителната си връзка. Две години! Въпреки това обаче трябваха хиляди доказателства, за да се нарече връзка. По-точно бе да се каже флирт на части. Адил бе човек, който не я ценеше или не го показваше. Бахар все чувстваше някаква стена пред себе си. „Защо, защо издигаш тази стена пред мен?“ — попита го веднъж. „Това са следите, които животът е оставил у мен — бе отговорил Адил. — Ще ме разбереш, когато му дойде времето…“

Ето че това време бе дошло, сега Бахар вече го разбираше. И заради следите, които той или такива като него бяха оставили у нея, не можеше да създаде сериозни връзки. Трябваше да го разбере от самото начало, но времето бе най-добрият учител.

В това отношение се отличаваше от Селин. Докато Бахар се притесняваше заради неизживените връзки, Селин се чувстваше щастлива, отричаше обвързването. Спомни си отново мига, когато онази вечер в Измир Джем я помоли да не си отива. По-точно можеше да се каже, че не бе помисляла за нищо друго, откакто се бе върнала миналия месец. Много пъти възпроизвеждаше в ума си тази сцена, опитваше се да преживее пак чувствата, които бе изпитала, когато усещаше върху тялото си неговия дъх, мига, в който чу думите му. Прииска й се да прегърне Джем и да му каже, че не желае да си тръгне, но вътрешният глас й прошепна, че ще е грешка. Дълго го гледа в очите и с треперещ глас успя да изрече: „Много съжалявам, но трябва да тръгвам.“ После се ядоса на себе си. През целия път и докато чакаше на летището, се ругаеше, че е постъпила по този начин.

В последвалите дни все се надяваше. Бе сигурна, че Джем ще я потърси. От една страна, не искаше да я търси, но, от друга, лудо го желаеше. Това вътрешно противоречие я беше изморило. След две седмици започна да губи надежда. Нямаше да я потърси… Но бе сигурна, че е видяла същото желание и същите чувства и в неговите очи. Ако не беше така, защо й каза да не си отива?

Както всяка случка, която е преживяна веднъж, но след като се пресъздаде милиони пъти започва да губи от реалността си, така Бахар престана да разграничава в коя точка тази случка се преплита с нейната фантазия, къде е истината, къде фантазията. Джем може от любезност да й е казал да не си отива. Може би е искал да й каже, че щом е дошла, трябва да се забавлява. Защо Бахар отдаваше толкова голямо значение на думите му? Пак започна да се ядосва на себе си. През последните дни не правеше нищо друго.

Седна във фотьойла до прозореца и се загледа навън. В къщата се чуваше само тиктакането на стенния старинен часовник. Валеше ситен дъжд. Бахар обичаше такова време. Обаче беше толкова нещастна, че не можеше да му се зарадва. Единственото, което правеше, бе да ходи на работа. В продължение на много часове танцуваше в осветения салон, а после бързаше да се върне вкъщи.

Внезапно телефонът й иззвъня. Обаждаше се Тюлин.

— Какво правиш, сладурче? Днес ще се видим, нали? — весело попита тя.

— Уф, не знам. Никак не ми се излиза.

— Виж, тази вечер има откриване на едно много шик място. Селин също ще дойде. Да се срещнем след няколко часа, ще пийнем по нещо, а после ще отидем там. Бога ми, този път не искам оправдания, стига, излез от тази къща.

Бахар се усмихна. Тюлин винаги й се притичваше на помощ, когато се чувстваше зле. Бяха истински приятелки. Макар и да не се виждаха често, разговаряха почти всеки ден. А може би ще се почувства добре, ако излезе навън, подиша чист въздух и се види с приятелките си. Без желание отвори гардероба. Седна срещу него и дълго оглежда дрехите. Не знаеше какво да облече, тъй като бе напълняла няколко килограма. Погледът й се спря на тесните тъмносини дънки, които бе купила миналата година. Отдавна не ги беше слагала. Чувстваше се тъничка и добре в тях. Започна да ги навлича, като непрекъснато дърпаше нагоре крачолите. След известни усилия успя да ги закопчае. Лицето й светна от радост.

Почувства се по-добре, докато отиваше към кафенето в центъра на Нишанташъ, където се бяха договорили да се срещнат привечер. От вратата на кафенето, което бе в съседство с един голям магазин, потърси с поглед приятелките си, но напразно. Нямаше ги на масите откъм улицата. Бахар извади телефона от чантата си и тъкмо се канеше да позвъни, чу зад гърба си гласа на Тюлин:

— Ела, ела, мила Бахар. Тук сме.

Седнаха на една от масите край бара. Селин изглеждаше много привлекателна с блузата в розови тонове, която бе облякла. Бе изключително весела. Развълнувано започна да разказва:

— Запознах се с един мъж.

Почти всеки ден се запознаваше с някого. „Колко е странно!“ — си каза Бахар. Три приятелки и трите бяха много различни. Тюлин например по нищо не приличаше на останалите две. След преживяната преди много години съдбовна връзка не отвори сърцето си за никого. Не се появи никой, за когото да го отвори. Може би защото след няколко срещи разбираше, че не е този, когото търси. А Селин преспиваше с мъжа и после слагаше край на връзката.

— Добре де. Но това не е нещо ново.

— Права си, но този път е много различно. Мъжът е женен — като каза това, се разсмя с глас.

Бахар се изненада:

— И това не е нещо ново за теб. Защо си вземаш беля на главата?

— Женените мъже попадат под по-силен натиск, затова са и по-красиви жертви, мила, затова.

Тюлин не се сдържа и се нахвърли:

— Но ти действително гледаш на мъжете като жертви.

— Какво от това? Нима те не се отнасят с нас като с жертви? Дори най-добрият мъж, щом те завоюва, веднага се насочва към други жертви. Отвори си очите.

Тюлин понечи да възрази:

— Добре де, къде остава тогава любовта?

В очите на Селин припламна гневно пламъче. Побърза да отговори:

— Любов няма, Тюлин. Любовта е илюзия, създадена от горкичките хора, за да се залъгват с нея.

„Това е Селин“ — помисли Бахар. Но въпреки това реши да я предупреди:

— Не се заричай. Любовта не се планира, а е нещо, което се случва.

Обади се и Тюлин:

— Имаше една жена, с която миналата година работехме заедно, нали ви бях казала в началото, че се нервирам от нея. Госпожа Берна. Занимаваше се с издателствата в чужбина.

— Е?

— В последно време жената изглеждаше така зле, че… Не можах да разбера защо. Попитах нашите момичета какво й е. Имала връзка с женен мъж, той дълго време я залъгвал, че ще се оженят. Но след това се сдобрил с жена си. Така че нашата приятелка съзнателно започнала една връзка, която няма край…

— Какво искаш да кажеш с думата край? Женитба ли? — попита Селин през смях.

— Да, вече не сме първа младост. Трябва да изберем правилния мъж. Ако прекарваш годините си с някой мъж, който не заслужава, ще дойде ден, в който ще си остаряла и сама.

— Важен е не краят, а дали си щастлив или не. Освен това женитбата не означава край.

Бахар погледна право в очите Селин, отпи глътка вино и се намеси в разговора:

— Имаш право. Женитбата не е крайното решение. Важното е да си щастлива.

Бахар се замисли, докато гледаше към Селин, която разговаряше с двама мъже, които в този момент се бяха доближили до тяхната маса. Веднъж Селин да каже нещо вярно. Действително по странен начин това се втълпяваше на всички жени. Независимо в каква среда е родена, консервативна или модерна, от малки ги учеха все на едно и също. Всички притеснения, които изживяваха, образованието, което получаваха, усилията, които полагаха за разкрасяване, се правеха заради онзи свещен завършек. На финала на всички приказки, които им разказваха, момичето се омъжваше за принца и започваха да живеят щастливо. Затова всички жени, от най-фанатизираната до най-модерната, мислеха за женитбата като за завършек. Никой не бе наясно, че това не е край, а начало. Заснетите филми, написаните романи и разказваните приказки служеха, за да подсилват тази идеология.

Ако се омъжеше и й се родеше дъщеря, Бахар щеше да я държи далеч от сапунените приказки. Тези приказки бяха в основата на разочарованието.

Думите на Селин я върнаха в действителността:

— По-високият те е харесал, поиска да узнае името ти, но ти така се беше отплеснала, че не посмях да ви запозная. Да те запозная ли, какво ще кажеш?

— Селин, аз не обичам такива нагласени неща. Ако има нещо да се случи, ще стане.

Бахар възмутено обърна глава и в този миг погледът й се закова на входната врата. Пулсът й се ускори, лицето й пламна. Точно срещу нея стоеше мъжът, който от един месец насам занимаваше мислите й, причината за копнежа, който се затрудняваше да назове. Джем! Мъжът, чието име се боеше да прошепне дори в сънищата си, заради когото не спеше от седмици, мъжът, който предизвикваше у нея чувства, които дори пред себе си не смееше да признае…

Погледите им се срещнаха, когато Джем влезе и започна да оглежда масите. Изведнъж почувства, че този мимолетен поглед, който за нея сякаш продължи часове, премахна страха, принудил я да избяга от Измир, страх, от който през последния месец не можеше да се отърве. Прииска й се да скочи и да се хвърли на врата му, но не можеше да го стори.

Джем каза нещо на другите около него и усмихнат тръгна към нея. Времето като че спря, нямаше ги всички тези хора наоколо, всички гласове и погледи се замъглиха. Бахар не чуваше и не виждаше нищо. Единствено чувстваше как Джем идва към нея. Чуваше само неговите стъпки, възприемаше само неговите движения. Джем спря до масата. Не говореше нищо, само я гледаше и се усмихваше. Разбрали, че става нещо странно, Тюлин и Селин поглеждаха ту към Бахар, ту към Джем. От погледа на Селин личеше, че не се радва много на неговото присъствие. Бахар не бе споделила чувствата си с никого. Как да разкаже на друг неща, които дори на себе си не смееше да признае?

— Тук дойдох насила. Един приятел все повтаря, че всяко нещо си има причина. Сега разбирам колко е прав. Значи съм дошъл тук, за да те видя.

Бахар смутено се засмя. Сърцето й пърхаше като птичка. В този момент чувстваше, че обзелото я вълнение и ентусиазъм са достатъчни за всички. Това бе неин израз. Според Бахар дори в преживяната най-лоша случка има причина, която ние не знаем, но която служи да си създадем голямата картина. Противопоставяме се само защото не знаем какво може да се случи в този момент.

— И мен момичетата ме доведоха насила. Ти не се познаваш с Тюлин. Тя е моя приятелка. Тюлин, Джем.

Изненадана, Тюлин стисна ръката на Джем и го погледна право в очите.

— Приятно ми е. Как сте?

— Добре съм, няма ли да седнете?

Погледна към Джем. Усмивката още сияеше на лицето му, но продължаваше да стои прав. След кратко колебание направи знак на приятелите си и седна до Бахар. Селин първа подхвана разговора:

— Джем, ти си късметлия. Дори ние трудно виждаме Бахар.

Той я погледна безучастно и по погледа му личеше, че не я приема на сериозно. След това погледна към Бахар. Очите, които допреди няколко мига гледаха безучастно, сега засияха.

— Много се радвам, че те видях.

Бахар срамежливо наведе глава. Бузите й бяха поруменели. После го погледна в очите и отговори:

— И аз много се зарадвах.

И двамата не помнеха колко време са седели там. В такива случаи времето губеше значение. Изпитото вино се смесваше със смях, шеги, спорове по въпроса за смисъла на връзките. И нещо, което не се виждаше, но се чувстваше… Нещо, което нямаше име и само се чувстваше от двама души, невидимо за очите, но истинско като произнесена клетва.

Щом погледите им се срещнеха, Бахар се вълнуваше още повече. Сякаш силно електричество, което преминаваше през тялото й, прекъсваше дъха й. Това ли бе любовта? Така ли се влюбваше човек? Дали любовта не ставаше по-силна от пречките, които поставяха пред нея? Не знаеше. Единственото, което знаеше, бе мисълта, че искаше времето да спре, съзнанието, че до края на живота си може да остане така.

Тюлин погледна часовника си и тя се изплаши, че ще трябва да си тръгват.

— Късно е. Аз ставам. Вие ще останете ли още? — попита Тюлин, като правеше знаци на Селин. Такава беше Тюлин. Всичко разбираше без думи, усещаше какво чувства Бахар.

Бахар не знаеше какво да каже. Искаше й се да каже, че до края на живота си може да остане там, но нямаше избор и трябваше да си вземе чантата. Не знаеше какво да каже, какво да предприеме. Изпита тъга и разочарование. Пак се налагаше да се раздели с него. Ще я потърси ли Джем този път? Или ще се примири с безнадеждността на тази любов и ще избяга, за да не се чувства като предател на приятеля си.

Докато всички тези мисли минаваха през главата й, Джем грабна ръката й под масата. Топло, с вдъхващ доверие начин. Погледна я и се усмихна. Бахар вдигна глава и каза на Тюлин:

— Ние ще поостанем още малко…

12.

Истанбул, септември 2000

Селин гледаше как слънчевите лъчи се процеждат през прозореца и се опита да предположи колко е часът. Трудно й беше да се събужда, когато щорите са спуснати. С мъка отвори очи и погледна към мястото, където беше оставила часовника си. Погледна към часовника си, без да повдига главата си от възглавницата. Наближаваше девет. Трябваше да се събуди и да се стегне. Трябваше й около един час, за да се разбуди напълно. Налагаше се да отиде на репетиция. Това бяха последните репетиции. Сезонът започваше в началото на октомври. Цялото тяло я болеше. Така ставаше, когато започнеше отново да работи след почивката през лятото. Обездвижените мускули напомняха за себе си.

С нежелание стана от леглото и се отправи към фотьойла в хола. Жилището й беше малко. Състоеше се от хол и кухничка. Навсякъде беше разхвърляно. Селин ненавиждаше да прибира. Прислужничката, която идваше веднъж седмично, едва успяваше да сложи ред. Върху масата стояха неприбрани от много дни кафени чаши, чинии с остатъци от храна. Купища списания бяха разпилени на пода, а върху масата за храна бяха метнати дрехи. Включи телевизора и се запита дали Бахар вече се е събудила. Всъщност Бахар бе изключително дисциплинирана, но след случилото се снощи можеше и да не се е събудила.

Селин не можеше да повярва, че Бахар и Джем биха могли да бъдат заедно. По-точно, че Бахар може да го пожелае. Никак не си подхождаха. Според нея тази връзка рано или късно щеше да свърши. Защото нито един мъж не можеше да бъде сигурен. Всички бяха нежни, но завоюваха ли жените, насочваха погледите си към нова жертва. Мъжете нямаха и понятие за вярност. Затова най-добре бе да ги поразяваш със собственото им оръжие. Тази връзка можеше да изтормози Бахар. Още в самото начало започна да се проявява влиянието й, през последните седмици имаше проблеми с концентрирането. Бяха в период, когато трябваше да отдадат цялото си внимание на професията. Тяхната професия буквално се състезаваше с времето. След трийсетгодишна възраст нямаха никакви шансове да получат главна роля. Оставаха им последните една или две години.

Бахар бе добра балерина. С късмет. Селин цял живот я ревнуваше от нежното й тяло, което приличаше на лебед, от крехката фигура, от перфектния начин на танцуване. Тя танцуваше естествено, както й идваше отвътре. Но колкото и да работеше, не успяваше да постигне перфектността на Бахар. Преди да се запознае с Джем, тя бе изключително дисциплинирана. Балетът и танцът изискваха силна концентрация. Излезеш ли на сцената, оставаш сам със зрителя, друг няма. Там си напълно сам. Като боец на бойното поле, който не вижда нищо друго, освен противника, насочил меча си срещу него. Мигновено разсейване на вниманието означаваше да изпиташ върху себе си острието на меча. Балетът и танцът бяха такива неща. Трябва да живееш, като се съсредоточиш само върху себе си и върху тялото си.

Последните няколко години и двете се бориха да получат главна роля. Това бе такава борба, че въпреки разпиляния си живот Селин не отделяше дори за миг погледа си от тази цел. Режисьорът Сердар Акай бе споделил, че през следващия сезон възнамерява повече да ги използва. Беше много важно, но недостатъчно. Трябваше да се издигнат до главна роля. В противен случай животът им щеше да продължи да се влачи като досега. Много балерини очакваха сезона, за да ги изберат за представления.

Единственият начин за Селин да се докаже пред семейството си бе да напишат името й най-отгоре на афишите. От материална гледна точка винаги бе живяла охолно. Произхождаше от семейство на кореняци истанбулци. Баща й, собственик на хартиена фабрика, се бе противопоставил на желанието й да стане балерина, искаше да работи в семейния бизнес. Според него следването на дъщеря му в консерваторията означаваше да стане наркоманка, да ляга и да става с различни мъже, да води нередовен начин на живот. Но с годините започна да забелязва, че собствените й страхове я подтикват към такива действия. Специално избираше мъже, които не я притесняваха, оставяха я на свобода, за да не се привързва. След като не отстъпи от намерението си да учи в консерваторията, баща й я лиши от всякаква подкрепа. От този ден нататък Селин не получаваше нищо от къщи. Щом нямаше намерение да се отказва от тази си любов, значи трябваше да се научи да посреща сама нуждите си. И се научи. По време на следването правеше преводи, работеше като екскурзовод и се оправяше със спечелените пари. Те й стигаха само за това мъничко жилище и за училищните разходи.

По едно време решиха да живеят заедно с Бахар, но веднага се отказаха, тъй като тя бе вманиачена на тема чистота, а Селин бе изключително разпиляна, едната обичаше развлеченията, а другата не.

Двете трябваше да танцуват така, като че никой друг не съществува под светлините на рампата, и накрая да получат аплодисментите. По това си приличаха с Бахар. И двете обичаха аплодисментите, които бяха равнозначни на любовта. Това бе мечтата на двете приятелки още от детството им.

Селин бе готова да пожертва и най-голямата си любов в името на това да бъде примадона, да я аплодират. Подборът, за който се подготвяха през последните седмици, беше много важен за двете с Бахар. Подготвяха голяма постановка, която щеше да предизвика голям интерес. „Ана Каренина“… Онова великолепно произведение, което разкриваше как любовта на една красива и тъжна жена може да завърши с трагедия… Това бе едно от малкото произведения, в което главната роля можеше да се изпълнява от трийсетгодишна балерина. Ако сега изпуснеха този шанс, можеше да нямат друга възможност. Ех, де да можеше да бъде Ана! Всички се надпреварваха да грабнат главните роли. Бахар и Селин започнаха да работят заедно. До изпитите оставаха седем месеца. От една страна, изпълняваха задълженията си за постановката през този сезон, а от друга, се подготвяха за участие в постановката, която щеше да е гвоздеят на следващата година. В момент, когато всички мисли трябваше да се фокусират върху това, изведнъж се появи Джем и обърка Бахар. Селин за нищо на света не би допуснала този мъж до себе си при положение, че рискуваше да изпусне ролята си в постановката.

Но това не бе единственият проблем. Селин не харесваше Джем, нито неговото поведение. Сякаш не бе за вярване. Към Селин се отнасяше като към привидение, когато говореше с нея, не я поглеждаше, непрекъснато я обиждаше. Но го правеше така, че никой друг освен нея не разбираше. Селин не проумяваше какъв е проблемът. Поради това никак не харесваше Джем. Беше щастлива, когато не го виждаше.

От друга страна обаче, чувстваше, че не може да понесе тази ситуация. „Че кой е той — си помисли тя. — Един глупак, който разчита на парите и на чара си! Биха ли го погледнали жените, ако нямаше пари?“ Може би гневът на Селин щеше да премине, ако знаеше защо Джем се отнася така с нея, но той не даваше никакво обяснение.

Тя знаеше, че е красива. Получила бе добро образование, говореше английски и френски като майчиния си език. Беше културна. Освен това, вместо да си живее с бащините пари, тя избра трудния път, за да осъществи мечтите си. Защо тогава този сноб, наречен Джем, се отнасяше така към нея? Той я караше да се съмнява в себе си, да се чувства неспособна. В това отношение й напомняше първия й любовник.

Бе се запознала с него, докато учеше в консерваторията. Той беше самоуверен, красив мъж, след когото тичаха всички момичета, но винаги я караше да се чувства недостойна. Бе първият мъж в живота на Селин. Казваше се Мурад. Обичаше го толкова силно, че се примиряваше с всичко, въобразяваше си разни неща и не можеше да се откаже от него. Забравяше всичко, когато погледнеше черните маслинени очи с дълги мигли. Мурад бе така сигурен в любовта на Селин. Съзнаваше, че каквото и да направи, тя няма да си тръгне и всеки път все повече насилваше границите на търпението. Критикуваше я за всичко. Нищо не харесваше, все намираше недостатъци. Ако някой понечеше да похвали Селин, веднага го прекъсваше и започваше да му се подиграва. Положението бе станало нетърпимо. Селин нямаше никакво самочувствие, смяташе, че е грозна. Не се доверяваше на себе си и на способностите си.

Когато кажеше, че ще го напусне, любимият й през смях повтаряше, че само дебел и възрастен мъж ще я предпочете, че никога няма да бъде с друг мъж като него. Толкова дълго слуша тези думи, че започна да им вярва. Случеше ли се да почувства погледа на някой възрастен мъж върху себе си, веднага си спомняше тези думи. Мурад почти не я забелязваше, когато отиваха някъде заедно, в нейно присъствие флиртуваше с други жени и ако тя понечеше да реагира, казваше, че в това няма нищо странно, че трябва да се гордее и да се чувства щастлива, защото мъжът, когото всички харесват, вечер се прибира с нея вкъщи. Селин мислеше, че това е правилно, и каквото и да направеше той, се примиряваше.

Един ден Мурад я накара да покани Седа на партито, което даваше вкъщи по случай рождения си ден. Бе казал, че се опитва да изравни броя на момчетата и момичетата. Селин не познаваше добре Седа. Не бяха близки приятелки. Поздравяваха се, когато се срещнеха в училище, понякога биваха заедно в групата. Беше красива, но до такава степен не придаваше значение на това, че мъжете се бояха да я приближат. Мислеха, че след като им изиграе най-различни номера, Седа ще ги зареже. Въпреки ниския ръст тялото й беше хубаво. Вероятно тя бе най-кокетната жена, която Селин бе срещала. Но не беше по вкуса на Мурад. Той отдаваше голямо значение на външния вид на жената. Затова Селин бе спокойна.

Вечерта разговаря с всеки от гостите, сервира напитките, мезетата, чувстваше се като стопанката на дома. Дори това бе достатъчно, за да се почувства щастлива. Бе доволна, като че бяха дали прием с мъжа си. Докато всички се забавляваха, й направи впечатление, че от доста време Мурад не се виждаше наоколо, и тръгна да го търси във всички стаи. Погледна навсякъде, но го нямаше.

Мислеше, че може да е отишъл да купи алкохол и тя не го е чула. Най-накрая провери спалнята, макар да беше сигурна, че не е там. Нямаше начин да се е притеснил от гостите, тъй като много обичаше партита.

Селин се шокира, когато отвори вратата на спалнята. Видя любимия си мъж и Седа голи в леглото. Селин още помнеше много ясно този миг. Сякаш откъснала се от себе си, следеше самата себе си. Бе убедена, че духът й е напуснал тялото. Застина и занемя. Не забеляза никакво чувство по лицето на Мурад, който се бе обърнал при отварянето на вратата. Той я погледна и като се обърна към Седа, която се опитваше да скрие лицето си между чаршафите, каза на Селин да затвори вратата. Толкова.

Селин машинално се върна в салона, смени пепелниците, продължи да сервира напитките. Дори не пророни сълза. Сякаш се бе вкаменила, превърнала се бе в леден паметник. Бахар разбра, че нещо е станало, и я накара да й разкаже. Селин спокойно прибра вещите си и си тръгна. След този ден никого не допусна до себе си. Започна да живее като мъж, да излиза с няколко мъже едновременно, да постъпва обратно на това, което очакваха от нея. След всеки мъж, когото зарязваше, самочувствието й се възвръщаше, с одобрението в техните очи се опитваше да промени отношението си към себе си. Забавляваше се с жалкото положение, в което изпадаха мъжете, когато ги напускаше, след като веднъж е спала с тях. По този начин си отмъщаваше. Не допусна никого повече до себе си, който би я накарал да се почувства нещастна и унизена.

Но ето че мъжът, когото харесваше най-добрата й приятелка, пак я изправяше пред същите чувства. В присъствието на Джем се чувстваше грозна, нежелана и мразеше това чувство.

Остави дистанционното на телевизора и се обади на Бахар. Искаше да научи какво се е случило миналата нощ. Приятелката й отговори при първото позвъняване.

— Оооо, мислех, че още спиш. Реших, че снощи си легнала късно.

— Въобще не съм спала! Въпреки това притежавам невероятна енергия. Струва ми се, че мога три пъти да обиколя на бегом Истанбул. Толкова.

— Е, в такъв случай ще демонстрираш енергията си на днешната репетиция.

Бахар изведнъж спря. Искаше нещо да каже, но като че не знаеше как да го направи. Бавно изрече:

— Аз го обичам, Селин. Криех го дори от себе си, но вече няма смисъл да крия. Както и да се опитвам да го отхвърля.

Селин не се изненада. Отдавна очакваше това признание.

— Бога ми, колкото и да се опитваше да скриеш, ние знаехме, момичето ми. Е, какво правихте?

Бахар изведнъж се оживи:

— Седяхме, с часове разговаряхме. Стори ни се, че можем да си говорим до безкрай. Като го видях, разбрах колко ми е домъчняло за него.

— А после?

— После ме остави вкъщи. Толкова. Сутринта ми е изпратил есемес. Мисля, че и той не е спал.

— Чудно!

— Защо?

— От мъж като него очаквах по-голяма решителност. Знаеш, че няма спасение нито за онази, която лети, нито за онази, която бяга.

— Не е такъв, за какъвто го мислиш. Както и да е, хайде, аз тръгвам. Ще се срещнем ли в кафенето на „Таксим“?

— Добре.

След като приключиха разговора, Селин се замисли върху думите на Бахар. Бил различен! Колко глупави бяха жените! Смятаха, че мъжът, в когото са влюбени, е най-добрият и перфектен мъж на този свят. Но Селин не можеше да се излъже по отношение на Джем. Умът му бе като на ловец, който се наслаждаваше само когато прерязваше нишката на живота. Като Мурад. Въпреки това изпита съмнение. Кой знае защо, но се притесни от постъпката на Джем, защото бе оставил Бахар вкъщи. Селин очакваше друго. Мъже като Джем и Мурад постъпваха по друг начин. Ако се лъже, значи мъжете се отнасят така само към нея. Тя дори не искаше да мисли за това.

13.

Истанбул, октомври 2000

Когато слънчевите лъчи се промъкнаха през процепите на тъмните завеси и обгърнаха тялото й, тя отдавна се бе събудила. Загледа се във високия таван. Много обичаше таваните в това жилище. Запита се колко ли е часът. Беше свикнала да става рано, но в последно време се будеше още по-рано. Безсънието й се дължеше на вълнението, от което цялата трепереше. Въпреки това сутрин се събуждаше рано и беше бодра. На устните й се появи усмивка. „Откъде се взе тази глупава усмивка?“ — си каза. Спомни си, че момчето, което видя миналата седмица в офиса да чака пред кафемашината, се усмихваше със същата глупава усмивка. Дали някой, който я видеше сега, щеше да помисли същото? Въпреки това обикна тази усмивка.

Както вървяха по онази пуста уличка и разговаряха, замълчаха и погледите им се срещнаха, като че получили неразбираем за други знак. В този момент светът сякаш изскочи от своята орбита. Търкулнаха се в едно непознато, без гравитация време и за пръв път се целунаха. Бахар беше смутена. Джем го забеляза, когато се отдръпна от топлината на устните й. Трепереше като лист. Хвана го здраво за ръката и продължиха да вървят по мократа и тъмна улица. С мълчанието, което ги съпровождаше през целия път, се опитваха да потиснат писъците на радостта. Когато пристигнаха пред дома на Бахар, той я гледа, докато изкачваше стъпалата, и й се усмихна, когато тя отключи вратата и му помаха.

Весело си подсвирваше, докато с ръце в джобовете вървеше към колата. От много дълго време не бе се чувствал така щастлив. Спомни си момента, когато я видя за пръв път. Винаги се появяваха някакви знаци, някои ги забелязваха, други не. Джем потърси знаци. Дали всичко в живота им не бе всъщност един предварително написан текст? Как иначе да си обясни, че в един неочакван момент, с една неочаквана жена иска да изживее нещо, което цял живот е пренебрегвал? Може би от дълго време очакваше точно него. Може би всеки преживян от хората лош опит в действителност ги подготвяше за онази неизбежна съдба, която ще ги сполети на някоя неизвестна дата. Може би тяхното беше необходимост, която трябваше да се изживее, за да може „той“ да излезе „насреща й“.

Джем се постара да си припомни какво си помисли, когато за пръв път видя Бахар да влиза през вратата. Хубаво момиче, си помисли, но му се стори странна. Не, не, странна не бе точната дума. Бе различна. Но онази вечер не бе моментът, в който Джем се впечатли от нея. Нито когато за пръв път влезе през вратата, нито по време на разговорите им вечерта или когато по погрешка се срещнаха в тоалетната… Нито един от тях. За пръв път се впечатли в последвалите седмици, когато един ден зачака закъснелия Синан. В онази жега Бахар незнайно как успя да го отведе в Топкапъ. От много години Джем не беше ходил там. Дори не помнеше кога за последен път е бил там. Тогава научи за интереса на Бахар към историята. Във всяка част на двореца му разказа една от друга по-интересни истории. Тогава забеляза усмивката й. Че очите й също се смеят, когато се засмее. Преминаха през големия двор на двореца и влязоха в частта на харема, където пред позлатената врата, която приличаше на клетка, разиграха една малка сценка. Развеселена, Бахар започна да играе ролята на наложница на султана, като извади от чантата си шал и покри главата си. „Какво ще заповяда за вечеря ваше величество султанът? С мен ли или желае да остане сам?“

Джем се бе засмял. Удебели гласа си и продължи играта. „Ако пожелая да ви видя, ще изпратя камериера, може да се оттеглите.“

Смяха се и докато обхождаха големите и великолепни стаи на харема, разказваха за семействата си. Бахар живееше сама в Истанбул. Освен майка имаше една леля, която живееше в Анкара. Беше загубила баща си. Беше единствено дете. Като всяко единствено дете в семейството и тя от много ранна възраст се бе запознала със самотата. А всъщност като дете винаги искала да има сестра или брат. Поради тази причина в отношенията с приятелките си влагала нещо повече от приятелство. С течение на времето започвала да ги възприема като сестри. У нея все още имаше нещо провинциално. Джем още тогава разбра, че тази е причината, поради която се извини, че е дошла с празни ръце за пръв път в дома му. Бе наивна и искрена.

Приятелката й Селин бе различна. В това момиче имаше нещо, което Джем не харесваше. Не знаеше какво точно. Не му харесваше, че се държи като мъж. Тя бе от типа жени, от които най-много се страхуваше. Завоюваше мъжете, а след това ги напускаше и хукваше по нови завоевания. Струваше му се, че крие истинската си същност. А може би така му се струваше. Зад всяка нейна дума се долавяше друг смисъл. Като че притежаваха една обща омраза. Джем се опитваше да не я забелязва, да не се поддава на нейното влияние.

А Бахар… Малка, красива жена… В началото той възприемаше чувствата си само като харесване, което се изпитва към една хубава жена. Обаче започна да се притеснява, че с всеки изминал ден все повече я харесва. Безпокоеше го, че любовта на Синан към Бахар става все по-силна, чувстваше се зле, че харесва жената, в която е влюбен най-близкият му приятел. Джем се опитваше да потисне това чувство и да не му обръща внимание. Гледаше да не остава насаме с Бахар. Дори в най-искрените моменти между тях имаше дистанция. Не я поглеждаше в очите, когато разговаряха.

Силно го впечатли и разговорът, който Синан проведе с него. Приятелят му по някакъв странен начин бе почувствал предварително нещата, които щяха да се случат. „Изпитвам силно чувство към тази жена — бе казал Синан, а след това бе прибавил, — ти можеш да притежаваш всяка жена, стой далеч от нея.“ В очите на Синан Джем видя сянката на страха. Онзи коварен враг, който измъчва човека, кара гърлото му да се свие, спира дъха му.

Бахар действително бе различна. Джем знаеше, че приятелят му се държи много различно. Онзи весел Синан си бе отишъл и на негово място бе дошъл един сдържан, меланхоличен човек. Към Бахар беше много внимателен. Подбираше думите си, в нейно присъствие ставаше един много различен Синан.

С Джем бяха като братя. Синан често казваше, че го поставя на мястото на починалия му по-голям брат. Колкото Джем и майка му бяха отчуждени, толкова Синан бе привързан към неговата.

Не се получаваше. Колкото се стараеше да стои далеч, толкова повече нарастваше желанието у него. Стремеше се да потисне чувствата си, но те ставаха все по-силни и го задушаваха. Опитваше се да избяга, но колкото и да тичаше, пак стигаше до същата точка. В продължение на месеци се стараеше да се държи на дистанция, но му ставаше все по-трудно. Не си спомняше някога да се е озовавал в това положение. Никога досега не се бе чувствал така притиснат в ъгъла от чувството на безизходица. Нямаше изход. Трябваше да приеме това положение и да се оттегли. Може би ако не вижда Бахар, ще я забрави по-лесно, но се налагаше постоянно да се виждат. Опита се да прекарва времето си с други жени, но докато преди биваше с по две жени в един ден, сега бързаше час по-скоро да се прибере вкъщи.

Притесни се, когато Синан му каза, че е поканил и Бахар да дойде в Измир. В Истанбул всичко беше по-лесно. Можеше да остане за малко при тях и след това да си измисли някаква работа, но къде ли можеше да отиде в Измир? Отчаян, не каза нищо.

Остана безучастен в деня, когато Синан му каза, че ще разкрие чувствата си пред Бахар и ще й каже, че намеренията му са сериозни. По всяка вероятност Бахар също изпитваше някакви чувства към Синан. В противен случай защо ще се среща с него в продължение на толкова много месеци? Разбира се, че се интересуваше. Джем се държеше така студено и дистанцирано към нея, че вероятно щеше да го намрази. Освен това, когато биваха заедно, Синан постоянно разказваше за неговите похождения. Може би го правеше инстинктивно, изтъквайки качествата на Джем, които биха били опасни за една жена, с което се опитваше да прикрие страха си. Жена, чула тези приказки, ставаше предпазлива към него. В крайна сметка той бе мъж, който не обещава привързаност, дори изпитва страх от обвързване. В момента, в който почувстваше, че се привързва, можеше да изчезне. Бе женкар, обичаше жените, но бе непостоянен. Защо да го иска Бахар?

Всъщност Джем смяташе, че много добре се е справил през онази вечер в Измир и че много добре се е държал. Нещата там се объркаха, отхвърленият Синан не можеше да остане с Бахар на едно място и реши да си тръгне. Джем се опита да го разубеди, но разбра, че е непреклонен. Поради някакво странно угризение на съвестта му говори дълго време. Разбрал бе отговора на Бахар още когато Синан почука на вратата му. Изпълни го странно щастие, но веднага изпита разкаяние за това.

Отидоха в банята, тъй като в стаята имаше хора, дълго време останаха там. Синан дълго се взира в пода, без да проговори. Първите му думи бяха: „Тя не ме иска.“

Синан въобще не бе допускал, че Бахар ще го отхвърли. И той като него бе разчел погрешно кодовете. Всъщност имало е моменти, когато ги е разчитал, но ги е отхвърлял с мисълта: „Щом се среща с мен, значи изпитва нещо към мен.“ Но ето че бе стигнал до края, бе разкрил намеренията си, а тя му беше отговорила, че иска да останат само приятели. Не можеше повече да остане в Измир. Чувстваше се много зле. По-добре щеше да е да си отиде и да остане сам.

Докато казваше това, на вратата се почука и чуха гласа на Бахар. Джем ясно си спомняше, че в този момент се развълнува. Когато отвори вратата и видя Бахар да стои насреща им с поглед като на уплашено птиче, изпита нежност. Страх изпълни сърцето на Джем, когато тя каза: „Няма нужда някой да си ходи, аз ще си тръгна.“ Синан бе единствената връзка между тях. В продължение на месеци той бягаше от Бахар, но същевременно я виждаше благодарение на Синан. Унищожаването на единствената връзка означаваше, че повече няма да може да я вижда.

Синан внезапно си тръгна под предлог, че има работа, и чувствата на Джем съвсем се объркаха. Страх, нежност, любов, вина, угризение на съвестта… Мечтаеше да докосне черните коси на Бахар, но после потискаше това желание. Когато Бахар каза, че си тръгва, и се отправи към вратата, обърканите чувства на Джем бяха достигнали връхната си точка: „Ето, след малко ще отвори вратата, ще си тръгне и никога повече няма да се видим. Никой никого няма да потърси.“

В мига, в който тя понечи да отвори вратата, осъзна, че няма да издържи, и постави ръката си върху дръжката. Никога дотогава не бяха заставали така близо. Долавяше онзи сладък, пикантен аромат на тялото й. За няколко секунди Бахар стоя с наведена глава. А Джем бе смел, защото съзнаваше, че това е последен шанс. Когато повдигна главата й и погледна в очите й, разбра, че тя също изпитва нещо. В погледа й се съдържаше молба. „Мълчи — казваше, — мълчи, не казвай нищо… Нека остане между нас като един мълчалив език, който никой освен нас не знае и не разбира. Да остане чувство, което ще си припомняме с копнеж, да не попада в устата на хората, да не излезе наяве…“ Но той не можеше да си позволи това. Не можеше да затвори вратата и да си тръгне, след като за пръв път след толкова години изпитваше това чувство. А и не можеше да продължи да живее, съжалявайки за него. Не издържа и каза: „Не си отивай.“

Въпреки това Бахар си отиде. Всъщност Джем знаеше, че ще си отиде. Но го изпълни спокойствие. Най-малкото защото й бе подсказал чувството, което изпитваше от доста дълго време. Някои неща трябваше да се оставят на естествения им ход. Майка му беше последният човек, който му го каза.

Обзелото го чувство не го напусна в продължение на седмици и след завръщането му в Истанбул. В този момент разбра и коя е причината за радостта и щастието, които го бяха обхванали през последните месеци. Но вече не можеше да телефонира на Бахар, за да я види, нито да попита Синан какво става. Дните минаваха и заминаваха и той само гледаше след тях. Започна постоянно да излиза. Сега всеки ден отиваше някъде, докато преди го правеше само една-две вечери. Излизаше на улицата, за да не остава сам и да мисли, но въпреки това по никакъв начин не можеше да изхвърли от главата си тази мисъл. Искаше да я види.

Когато влезе в онова кафе в Нишанташъ, той изобщо не очакваше да види там Бахар. Тя не беше човек, който посещава този вид места. Джем не повярва на очите си и не успя да сдържи радостта си, макар че се опита да я прикрие.

Този ден Джем се увери, че чувствата им са взаимни. В последвалите дни често си говореха с Бахар, срещаха се, но се държаха на дистанция. Но дори и това положение му харесваше. Онези, които го познаваха, никога нямаше да повярват, ако някой им кажеше, но беше така.

Един ден Бахар го покани на представлението си. Беше развълнуван. Тогава за пръв път я видя на сцената. В белите тюлени одежди, под ослепителните светлини върху огромната платформа тя му заприлича на ангел. За пръв път в живота си Джем беше влюбен. Тя беше така красива, нежна, крехка и чиста, че му се прииска да скочи от мястото си и да извика: „Аз обичам тази жена.“ Съзнаваше, че това е силно чувство. Сближаването от предишната вечер разбуди у него чувството, че вече трябва да предприеме нещо. Все още не беше казал нищо на Синан. Но след вчерашната вечер разбра, че не желае повече да чака. Ще разговаря и с Бахар, и със Синан. Но първо с Бахар…

14.

Истанбул, януари 2010

Затворен от дълго време между четирите стени, от които може би нямаше да излезе жив, не му оставаше друго, освен да си направи равносметка. Мислите и спомените, които бе отхвърлял, сега изскачаха и го съсипваха. Разкаянието, което изпълваше душата му, не позволяваше на други чувства да излязат на преден план.

На всяка цена трябваше да се отърве от това чувство. Единственият начин бе да поправи сторената грешка. Трябваше да намери начин да се спаси от тази болница.

„Добре де — помисли, — но къде ще я намеря.“ Дали все още имаше същия телефонен номер? Бяха изминали много години, ами ако вече не го ползваше? В такъв случай ще отиде в дома й. Или не, ще потърси приятелката й Тюлин. Но как да се свърже с Тюлин? Никога не са били близки, затова не знаеше нищо за нея, нито пък си спомняше нещо. Бяха изминали много години… Не желаеше да казва на Синан, че има такъв план. Вероятно ще му каже да не се занимава с такива неща, защото е болен, и ще го уговаря да се откаже.

На следващия ден щяха да го изпишат. Госпожа Гюл каза, че вкъщи е приготвила всичко, сготвила е любимите му ястия, но Джем още не беше споделил, че вече не може да яде всичко. Изведнъж осъзна, че не желае вечер да остава сам. Това бе странно чувство. Самотата, за която до този ден се бе борил, сега му причиняваше болка. Нещата, от които се бе отказал и бе пропилял заради свободата и самотата, сега засилваха болката.

Преди няколко години майка му се разболя от болестта на Алцхаймер. Изпита странна празнина в себе си. В този момент разбра, че дори в несекващия гняв, който изпитваше към нея, всъщност има някаква близост. Един ден на връщане от свиждане с нея той за пръв път от много години насам се разрида на глас. „Възможно ли е да обичаш и да мразиш някого в еднаква степен?“ — се замисли тогава. Майка му, която в продължение на много години чувстваше чужда, действително сега бе чужда за него. Вече нямаше човек, с когото да си урежда сметките. Годините, през които бягаше от нея, бяха заседнали като топка в гърлото му. В продължение на седмици се налагаше да живее с това чувство. „Колко бързо минава времето“ — си каза. Струваше му се като че ли вчера се е случило. Едва когато ти останат малко дни, разбираш, че времето безпощадно изтича.

Ах, Бахар, ах… Никога не й призна, че я обича. Не можа да й го каже дори в моментите, когато го чувстваше. Сега съжаляваше. А всичко започна с голямо вълнение и решимост. Към нея почувства неща, които мислеше, че през целия си живот не е изпитвал към никого. Дълго я беше очаквал, но си заслужаваше. Заради нея се бе отказал от най-безкомпромисните неща. Но дойде ден, в който пак изпадна в паника. На пръв поглед всичко изглеждаше наред, нямаше проблеми. Но според него проблемът бе именно в това. Една връзка, в която всичко бе наред, вървеше към естествения си край. Обвързване… Дори брак… В началото го желаеше, естествено, не се плашеше, но когато започна да се реализира, го обхвана паника, която го накара да се чувства мъничък…

Живееха почти като в едно жилище. В къщата вече имаше една жена, с голям гардероб в стаята за обличане и с разпилени в банята вещи. По-точно живееше с една жена. Имаше до себе си някоя, която му сваряваше отвара от лимон и джоджен, когато е болен, всеки час мереше температурата му, да, обичаше я. Беше щастлив, но, от друга страна, не можеше да преодолее онова паническо чувство. В главата му се бе загнездила една мисъл: ами ако попадне в обвързващо положение, от което няма връщане? По-точно ако поради тази обвързаност човекът насреща му създаде затормозяващо положение за него? Нали да се привържеш по този начин за някого означава да не можеш да живееш без него? А най-голямото нещастие, което можеше да сполети човека, бе да живее сам. На всичкото отгоре жените в най-неочакван момент така оставяха човека, че да се чуди какво го е сполетяло. Можеше да прекара живота си в лекуване на раните си.

Ами ако Бахар бе прикрила истинското си лице, докато го завоюва?

Или свободата на Джем бе под заплаха? Въпреки че тя в нищо не се месеше, не оказваше какъвто и да е контрол, той се чувстваше отговорен. Отговорност, за която не се говори. Въпреки обърканите чувства успяваше да държи под контрол страховете си, полагаше много усилия, за да не ги почувства любимата жена.

Взе телефона и се обади вкъщи. След доста дълго позвъняване отсреща се дочу запъхтян женски глас:

— Как сте, господин Джем? Днес си идвате, нали? Какви неща съм ви приготвила само! Много ме изплашихте…

Госпожа Гюл го посети първия ден в болницата. Той й каза повече да не идва. Жената си имаше деца и семейство. След като по цял ден се занимаваше с домашните работи, в крайна сметка нямаше нужда да идва и в болницата.

— Не се безпокой, добре съм. Домъчня ми за твоите ястия, но за съжаление вече не мога да ям всичко. Вече ще приготвяш храната ми според списъка.

— Както пожелаете, господин Джем, вие първо излезте с Божията помощ. Имате ли нужда от нещо?

— В кабинета ми има един стар кафяв бележник с кожена подвързия. С телефонни номера. Може ли да ми намериш там един телефонен номер?

Госпожа Гюл се разтревожи, Джем дочуваше бързите й стъпки, докато вървеше към кабинета. Жената говореше със затаен дъх:

— Дойдох, господин Джем, една секунда… Търся… Ха, ето намерих. Ето, един кожен бележник.

— Би ли погледнала първо на Бахар Чънар?

Сърдечният му ритъм се ускори, докато затваряше телефона. За него вълнението не бе много полезно, но чувстваше като че ли целият му живот зависи от това. Изненадващото беше, че една преживяна преди много години любовна история, събуждаше сега подобни чувства у него. Пое дълбоко дъх и набра номера. Какво щеше да й каже след толкова години: „Здравей, как си?“ Или: „След като се озовах в болницата, разбрах колко си ценна, прости ми.“ Какво можеше да й каже? Като чуе гласа му, Бахар по всяка вероятност ще затвори телефона. След онази страхотна травма не можеше да се очаква нещо друго да направи. А може би се беше омъжила. Или беше щастлива с някой друг. Напрегна се, но след механичния отговор, който чу в телефонната слушалка, почувства, че губи надежда.

„Търсеният номер не се използва.“

Избра другия номер, който набързо беше написал върху хартия. Мобилният телефон можеше да е сменен, но домашният й телефон едва ли? Когато след много дълго позвъняване най-сетне отсреща някой вдигна, страховете му бяха достигнали връхната си точка. Обади се едно малко момче. Със сънлив глас каза: „Ало“. Настана кратко мълчание, Джем не знаеше какво да каже.

— Здравей, искам да говоря с госпожа Бахар.

Детето завика „майко“ и Джем чу нечий глас. Прииска му се да затвори телефона, но равносметката на годините и съжалението не му позволяваха. Трябваше да се разплати с живота.

— Моля, с кого говоря?

Гласът от другата страна на телефонната линия бе непознат. Джем все пак не беше сигурен.

— Аз търся госпожа Бахар.

— Тук не живее никаква Бахар, сигурно сте сгрешили номера.

— Така ли? Много съжалявам. Прощавайте, дочуване.

Въпреки това изпита голямо облекчение. За момент предположи, че Бахар се е омъжила и е създала семейство, но се излъга. В крайна сметка бе само предположение. Замисли се какво трябва да направи. Ще потърси Тюлин, но тя бе от хората, които след случилото се го мразеха. Нямаше да е лесно да я склони, но нямаше друг избор. Преди всичко трябваше да помисли как да я намери.

От унеса го извади гласът на лекаря, който влезе в стаята:

— Честито оздравяване, господин Джем. В определени дни ще идвате на преглед, обяснихме ви и останалото, което трябва да правите. Моля, бъдете внимателен.

Една мисъл го владееше, докато стискаше ръката на лекаря; час по-скоро да се отърве от тази болница и да намери Бахар.

15.

Като се стовари на нестабилния стол, извика: „Някой да затвори тази врата! Като че нямат врати вкъщи.“ Съблече тюления си костюм, като гледаше към момичетата, които си почистваха грима пред огледалото.

„Оставете и за мен малко кремове за почистване, забравила съм моите вкъщи.“

Искаше й се час по-скоро да се освободи от този костюм и от грима, чиято тежест чувстваше върху цялото си тяло. Докато се опитваше да нахлузи панталоните, се питаше къде ли са се изгубили ботушите й. Продължаваше да мърмори „откъде са се взели тука“, докато бързо нахлузваше единия ботуш, който откри зад голямото огледало. Беше много нервна. Преди и след всяко представление беше такава. Особено преди представлението бе като буре с барут. Беше ожадняла. Взе едно от шишетата с вода, което се намираха върху масичката с олющени краища, и го изля върху главата си. Чувстваше всичките си мускули схванати. Чудеше се дали да се прибере вкъщи. С нищо не й се занимаваше. След представлението нито й се искаше да излезе и да се разсее, нито да пие или да вечеря с някого. Беше постигнала това, заради което бе жертвала всичко в продължение на много години, но не беше щастлива.

Взе памук, за да изчисти грима от лицето си, но русокосото момиче, което влезе в този момент, заговори:

— Един мъж иска да те види, како Селин.

Изненада се. „Кого ли поканих на това представление?“ — си помисли, но за никого не се сети.

— Кой е, каза ли ти?

— Не, но било важно. Каза, че ще чака колкото е необходимо.

Учуди се още повече. Можеше ли да е някой, с когото вече е била? Набързо облече палтото, гарнирано с кожа, и каза на момичето:

— Добре, сега излизам.

Затвори дървената врата към кулисите и започна да изкачва стълбите с тежкия сак в ръка. „Надявам се, че няма да ми се случи някоя неприятност“ — си каза. Ненавиждаше мъжете, които правеха скандали като жени. На последното стъпало чу зад себе си женски глас. Бе гласът на Синем — млада балерина, която в последните дни по незнайно каква причина се опитваше да установи близост с нея. Гласът й бе така тънък и пронизителен, че не би могла да го сбърка с друг.

— След два часа ще отидем в Сантрал Истанбул. Ще дойдеш ли?

— Не, вие вървете. После ще се видим — извика и точно в този момент го видя. Стоеше срещу нея с ръце в джобовете, с постоянната си самоуверена стойка! Шокирана погледна мъжа срещу себе си, за когото си помисли, че все още е привлекателен. Случайно ли след толкова години бе дошъл на това представление? Селин не можеше да намери обяснение на тази визита. Изненадана го гледаше с широко отворени очи и не можа да направи нито една крачка. Стоеше, без да помръдне. Нещо странно ли имаше в погледа на мъжа, за когото не желаеше дори да си спомня? Болка ли изпитваше? Глупости, подобни чувства не изпитваше човек като него. Въпреки това леко се усмихна на човека, който й напомняше за миналото.

— Джем…

— Здравей, Селин. Много време измина.

От изненада тя не знаеше какво да отговори. Знаеше, че ако го попита какво прави тук, ще прозвучи много грубо.

— Изненадана съм. Нима ти посещаваш такива представления?

Мъжът я погледна с тъжна усмивка. Устните му се присвиха, като че изпитваше болка. Явно бе, че имаше нещо странно.

— Да кажем, че много време не съм идвал тук — продума. Направи пауза и продължи, като гледаше пред себе си: — Сигурно се питаш защо съм дошъл.

— Естествено, не бих казала, че не ме интересува.

Явно бе, че имаше нещо важно. Но на Селин нищо не й идваше наум.

— Може ли да поговорим?

— Разбира се. Но не разполагам с много време. Може да кажеш каквото имаш да казваш, докато вървим към колата ми.

Всеки би забелязал колко силно бе напрежението между двамата. Това напрежение бе така заредено с електричество, че думите така и не се отронваха от устните им. Заедно излязоха през желязната врата и тръгнаха към улицата с магазини, която бе забранена за автомобили. Вървяха мълчаливо.

— Еее, ще говорим ли?

— Не знам как да започна.

— Според мен започни направо. Спомням си, че беше майстор в тези работи.

— Права си… Добре тогава. Ще те попитам онова, което ме интересува, и повече няма да те безпокоя.

— Слушам те.

— Как да намеря Бахар?

Изненадана, че не предположи такъв един въпрос, Селин се спъна и залитна. Искаше да го попита защо се опитва да намери Бахар. Но не можа. Рязко отговори:

— Не знам.

— Зарязала балета. Нямаш ли някаква представа къде може да е отишла?

— Нали ти казах, че не знам — каза яростно. — Сигурно предполагаш защо те е оставила.

Продължи да говори, като ускори крачка. Снегът, който заваля, залепваше по силно стегнатите й коси, докато се опита да обуздае яростта си. Спомни си за първата си любов Мурад. Като че ли пред нея беше той, а не този проклет мъж. „Всички са еднакви, няма никаква разлика между тях“ — си каза, като от яд едва поемаше въздух. Изведнъж осъзна, че не чува звука от стъпките му. Веднага след това чу гласа на Джем:

— Само ще направя нещо, което трябваше да свърша преди много години.

Яростно се обърна и започна да говори, очите й пламтяха:

— Мислиш, че ще ти прости ли?

— Дори да не прости, ще й олекне на сърцето. — Обърна глава, за да не забележи Селин насълзените му очи, и продължи: — Дори да не помогне последното съжаление, трябва да разчистя миналото.

— Какво, едва сега, след толкова години ли се обади съвестта ти?

— Не. Само че след толкова години започнах да чувам нейния глас.

— Угризение на съвестта, ха! — толкова бе ядосана, че дори не усещаше студа.

— Ако искаш да го наречем драмата на един мъж, който е разбрал какво означава истински да обичаш някого…

Погледна към Джем, който след тези думи се обърна и си тръгна. Беше напълно объркана. Познатите й мъже бяха неверни, безсъвестни, мислеха само за себе си, всички бяха като Мурад. Но ако се лъжеше, значи, че заради неправилните избори и погрешните изводи бе опропастила живота си. Мурад… Единственият мъж, когото бе обичала! Причината за най-голямата й болка! Съзнанието, че има и други мъже, я изпълваше с болка вместо с надежди, докато сълзите се стичаха от очите й.

Спря. Погледна след Джем, който стоеше под усилващия се сняг с ръце в джобовете. Гледката й напомни една стара картичка. Един мъж, който се отдалечава под падащия сняг. „Наистина съществува угризение на съвестта“ — си помисли. Рано или късно се залепваше за яката ти. Нещо, което не съществуваше само у мъжа, когото някога си бе избрала.

— Джем! — извика и започна да тича след него. Докато напредваше към мъжа, който беше спрял и гледаше изненадан, чувство на добрина изпълваше цялото й тяло.

Когато го настигна, отвори огромната си чанта и започна да рови в нея. Беше пълна с толкова много неща, че не намираше онова, което й трябваше. След няколко минути извади малък бележник и с розов молив написа нещо. После откъсна страницата и докато я подаваше на Джем, заговори:

— Тя може да ти каже къде е.

Докато подаваше листа, не можа да попречи на Джем да види сълзите й. Чувстваше се лека като птичка. Бе разбрала какво представлява камъкът, който от много години й тежеше. В този момент се отърва от един голям товар.

16.

Истанбул, февруари 2001

Синан с усилие отвори очи при звъна на телефона. Но не успя да отговори. „Който ме търси, пак ще се обади“ — си каза. Нямаше представа колко е часът. Обикновено спеше до обяд. Може да се каже, че от много месеци бе в това състояние. Като човек, който бе свикнал рано да става и да ходи на работа, в началото това положение му харесваше, но разбираше, че вече е дошло време да се върне към работата. Преглеждаше предложенията за работа, които бе получил през последните десетина дни. С Джем бе прекъснал всички служебни връзки, но не бе прехвърлил собствените си акции. В първия момент бе помислил да не поиска нищо и да му каже: „Вземи ги, проклети да са.“ Джем му бе отстъпил тези акции като жест за успешните задачи, които бяха изпълнили заедно. Не бяха кой знае колко, но въпреки това материалната им стойност не бе за подценяване.

После се отказа. Да ги връща! Човекът, когото наричаше „приятелят ми от четирийсет години“, бе постъпил нечестно с него. Синан все още не можеше да повярва на случилото се. Предчувствията не го излъгаха. Всъщност още от първия ден го бе предусетил. Обхванало го бе безпокойство, което не можеше да определи. По никакъв начин не го напускаше. Не помогна и това, че още в началото изказа съмненията си пред Джем. Това бе значението, което Джем отдаваше на приятелството. Неспособен на сериозна връзка човек, който през целия си живот бе подценявал жените, бе решил да опита да създаде връзка с жената, в която той бе влюбен. При това пренебрегвайки най-добрия си приятел! Без никакъв срам му бе заявил: „Синан, съжалявам много, аз се влюбих, макар че се опитах да не се поддам, но този път е различно.“

Погледна го, усмихвайки се горчиво.

Джем бе запознал Синан с най-мъчителното предателство, което бе заличило всички предишни разочарования, шокове и изневери.

— Ти знаеш ли как се отнасяш към хората? Дъвчеш ги. И ги изплюваш, след като свърши сладостта им. По същия начин ще постъпиш и с това момиче, ще видиш. И ти го знаеш, но въпреки това ме предаде — извика Синан.

Напразни бяха усилията на Джем, който му разказа всички подробности, опита се да го убеди, че впоследствие е започнал да изпитва чувства. И нима очакваше, че Синан ще му каже „Е, добре, няма значение“ и че приятелството им ще продължи?

— Нямам подобно намерение — бе казал Джем. Само искаше да му прости. Разбрал, че каквото и да направи, не може да се пребори с чувствата си.

— Ти като че ли не си наясно какво означава приятелството. Трябваше да се спреш, дори и да изпаднеше в положение да не можеш да си поемаш дъх.

Особено се ядоса на думите на Джем: „Ти влюбвал ли си се някога?“ На всичкото отгоре ще му говори за любовта.

— Ела на себе си, Джем! Ти си този, който не познава любовта.

— Нямах представа, да. Но явно за всеки човек си има време да я изпита. Какво друго да кажа, много съжалявам.

Докато Джем говореше, Синан започна да изпитва гняв и към Бахар. Явно го бе разигравала в продължение на много месеци. Да, не му беше дала надежди, но бе използвала приятелството му само за да може да вижда Джем. Лъжа бяха и нейната невинност, и така наречената й наивност. „Търкулнало се гърнето и си намерило похлупака“ — помисли Синан.

Не се бе сетил за всички тези неща, когато вечерта огорчен си бе тръгнал от хотела в Измир. Дори се бе самообвинил за чувствата, които бе изпитал преди това. Ядосваше се на самия себе си: „Що за човек съм аз, какви неща си мисля от ревност.“ След това въобще не спомена за Бахар, причината бе болката, която изпитваше. Изпитваше болка не само от раздялата, но защото действително бе имал сериозни чувства към тази жена.

Джем внезапно му се обади една нощ, когато беше в Истанбул, и със странен тон му каза, че непременно трябва да говори с него. Заради тона Синан помисли, че има проблем в работата. Беше заинтригуван, защото Джем не бе човек, чието настроение се разваля лесно. Дойде вкъщи и застанал до прозореца в хола, му заговори. Не бе намерил смелост да го погледне в очите, разбира се.

После Синан започна да си припомня въпросите във връзка с Джем, които Бахар уж случайно му задаваше. Странното бе, че всички неща, на които дотогава не намираше смисъл, сега се наместваха. Бяха го помислили за глупак, бе отхвърлен, бяха се подиграли с честта му. Гневът и омразата не го напускаха. Нощем в сънищата си се разплащаше и с двамата едновременно.

Вместо да намали, с течение на времето болката му се увеличаваше. Страхуваше се, че може да се срещнат някъде. Сърцето му можеше да не издържи на една такава среща. Миналата седмица научи от един приятел, че двамата често посещавали някакво заведение. Една вечер се налагаше да отиде в това заведение, но в последния момент настъпи промяна в програмата. Облекчено отдъхна, когато на другия ден научи, че те били там. Не знаеше как би постъпил, при положение, че ги срещнеше. Не знаеше дали трябва да им каже няколко думи, от които и двамата биха се засрамили, или да се направи, че не ги вижда. Струваше му се, че е в състояние да направи всичко заради изгарящата болка, която го владееше вътрешно.

„Да не бях я завел на онова парти — си каза — или да се бяхме срещнали насаме след партито.“ Но колкото и да се ядосваше в себе си, знаеше, че животът има свои планове за хората. Съзнаваше силата на съдбата, но въпреки това болката в душата му не намаляваше.

Изведнъж се сети за нещо, което бе направил преди няколко години. Обзе го съжаление. Съжаление, породено от факта, че не каза истината. Колкото и да се ядосваше на Джем, черното петно от миналото му пречеше да му потърси сметка.

И той бе допуснал една грешка. Но най-важното беше, че скри. Бе се сближил с едно момиче, което излизаше с Джем, бяха изживели кратка връзка. Връзката им продължи два месеца, но не каза за нея на Джем. В първия момент искаше да му каже, но после си помисли, че тази жена няма никакво значение за Джем, така че няма защо да му казва. Всъщност това бе само за да успокои съвестта си. Не го направи и дълго време имаше угризения на съвестта. Сега, когато Джем не прояви решителност и смелост, той се изправи пред тази истина, която умишлено бе забравил.

Да, в крайна сметка се бе влюбил в Бахар, но не бе същото. Джем вероятно нямаше да обърне внимание на случката, ако му я беше разказал, но не я разказа, не можа. Ако тогава не бе я скрил, може би сега щеше да се чувства в правото си и спокоен.

Налагаше се следобед да отиде на една служебна среща. Погледна часовника, щеше да закъснее, ако се помотаеше още. Тръгна към банята, като тътреше краката си. Отвори крана и под топлата вода напълно се съвзе. В такива студени дни обичаше да си взима топъл душ. Така както продължаваше да стои под топлите струи и да им се наслаждава, телефонът отново започна да звъни. Отвори изпотената от парата врата на душ-кабината и погледна към телефона, който бе оставил върху шкафчето на банята. Търсеше го майка му. Все още не бе казал на женицата за проблема между него и Джем. Майка му забеляза, че има нещо странно, но не можеше да разбере какво. Опита се да й обясни, като изтъкваше, че има нужда от промяна на работата, че иска да опита нещо различно, но възрастната жена бе наясно, че нещо не е наред. С Джем бяха неразделни и в един момент престанаха да се виждат. Естествено, че не беше нормално. Синан отвори телефона и чу тревожния глас на майка си:

— Синко, цяла седмица като те потърся, или спиш, или си зает. Да не си болен? Да не се е случило нещо лошо?

— А сега ме хвана под душа, мамичко, трябва да се облека и да изляза.

— Че какво правиш по това време вкъщи? Я кажи какво става?

— Няма нищо, майче. Не се безпокой. Ще отида на едно съвещание. Зает съм с нов проект, това е, не се безпокой.

Знаеше, че майка му няма да повярва на лъжата, обаче не желаеше да я наскърбява, като й разкаже случилото се. Майка му беше прекалено деликатна жена. С напредването на възрастта бе станала още по-чувствителна. Много добре знаеше, че ако научи, непременно ще потърси Джем и ще го попита, а това бе последното, което Синан искаше. Джем можеше да помисли, че той е накарал майка си да каже онова, което е искал да каже.

Почувства се спокоен, когато излезе от изпълнената с пара баня. Забеляза, че докато избира какво да облече, мисли кога ли ще се разделят. До този момент не бе забелязал това. Почувства се като дух, който е влязъл в чуждо тяло. Не даваше много дълъг живот на тази връзка. Като се имаше предвид, че бе започнала преди няколко месеца, най-много след един-два месеца щеше да свърши. И както каза тогава; като свърши захарта… Тогава щеше да каже, каквото има да каже…

17.

Истанбул, май 2001

Слънчевите лъчи проникваха във вените й, стопляха сърцето й и тя щастливо се усмихна, поглеждайки към раззеленилите се дървета. Искаше й се никога да не я напускат този ентусиазъм и радост, които изпитваше. Искаше й се постоянно да пее и да танцува. С усмивка се отнасяше към нещата, които обикновено я нервираха. Обзелият я вътрешен позитивизъм рефлектираше и навън. Вече нищо не я нервираше. Дори в най-натовареното движение поставяше в касетофона една касета на Франк Синатра и усещаше, че се усмихва. Тази връзка, от която в началото се страхуваше и колебаеше, но не можеше да й попречи, неусетно за самата нея се бе превърнала в единствения смисъл на живота й, в единствен извор на щастие.

Това положение бе опасно за Бахар. Обвързването бе много страшно за нея, колкото и да не искаше да го признае. Всъщност и тя като Джем бе построила предишния си запазен живот върху мъката от изоставянията и изневерите. Но този път всичко бе различно. Бахар живееше със закъснялата, опияняващата и силна любов. Освен любов и страст в сърцето си изпитваше и друго чувство към Джем, което не бе признала на никого, защото на никого не бе се доверила — ласка. На сцената потъваше в музиката, тръгваше на пътешествие, в което бе само с Джем.

Но мисълта какво ще стане, ако се разделят, понякога нарушаваше душевния й мир. В миналото бе взела мерки според възможностите си. В последните години бе започнала да избягва мъжете, към които чувстваше, че може да се привърже или по-точно да се влюби. От пръв поглед вече разпознаваше мъжа, който би я наскърбил. И в момента, когато разбереше това, тя не му оставяше никакъв шанс.

Страхуваше се от брака, но на никого не можеше да каже. От една страна, лудо го желаеше, но, от друга, много се страхуваше. Струваше й се, че ако се омъжи, целият й живот ще се преобърне. Щеше да се наложи да се прости с професията си, в името на която се бе лишила от много неща. Не бе възможно да я упражнява, ако речеше да има деца. При това като съдеше по колежките си, мъжете им се налагаха, някои го правеха явно, а — други незабележимо. Нищо не оставаше от свободата им. Животът им се състоеше само от децата и от дома. А Бахар имаше други мечти. Имаше още много неща, които трябваше да осъществи.

Много години се питаше защо все избира неподходящи мъже. Не съзнаваше защо вместо улегнали мъже, вместо мъже, с които може да създаде семейство, предпочита такива, които непременно имат проблеми и са проблемни най-вече по отношение на обвързването. Но с годините бе забелязала, че се среща с такива мъже заради страховете, които тя самата изпитваше. Специално избираше мъже, които няма да я притесняват, които ще я оставят на свобода, за да не се привърже.

Чу клаксона и тръгна към прозореца. В черния си джип Джем й махаше с ръка. Бахар се огледа за последен път в огледалото. Доволна от вида си, бързо излезе и изтича по стълбите. Щяха да ходят на един прием на приятели на Джем. Не знаеше кои са, не попита. Бе толкова щастлива с него, че можеше да отиде накрая на света.

Спряха пред един от големите жилищни блокове край брега на Босфора. Тръгнаха към вратата и когато той натисна звънеца, чуха гласове отвътре. Отвори им Мине, която не беше виждала от много време. Както винаги се разсмя на глас и заговори:

— Е, да не бяхте дошли въобще. Всички дойдоха, само теб те няма, Джем.

Когато влязоха вътре, Бахар забеляза, че присъстват много непознати хора. Познаваше само Мине и няколко души. Джем се извини и отиде да поговори със свои познати. Бахар се чувстваше самотна. Тръгна към един от големите прозорци, откъдето се виждаше цялото великолепие на Босфора. Точно в този момент се появи и Мине. Пак бе облякла блуза с дълбоко деколте.

— Кога започна тази връзка, как стана, всички се изненадахме, бога ми.

Бахар разбра, че няма да се отърве от Мине, докато не й даде някакъв сериозен отговор. Колко бе любопитна тази жена. Искаше да знае всичко, което става около нея, без значение дали бе свързано или не със самата нея.

— И ние не разбрахме. Просто се случи.

Опита се да се измъкне, но жената нямаше намерение да се откаже.

— Все още не се виждат със Синан, нали? Момчето много се измъчи. Но и Джем какво да направи, горкичкият. Трудно положение, наистина.

Бахар разбра, че иска да й подскаже, че тя е съблазнила Джем. Това не й хареса, но не съобрази какво да отговори. Тъкмо бе решила да потърси Джем, когато до тях се приближи една красива жена, облечена в черна шифонена рокля и с небрежно събрана на кок руса коса. Имаше много красиви зелени очи. Мине веднага се намеси:

— Познавате се с Ебру, нали?

Бахар поклати глава и протегна ръка на жената. „Колко самоуверена изглежда“ — помисли, докато жената стискаше ръката й с чаровна усмивка.

— Аз съм Бахар, приятно ми е.

— И на мен ми е приятно. Добре дошла в моя дом.

— Това вашият дом ли е? Не знаех. Имате много добър вкус. Много ми хареса.

Жената й благодари с усмивка. Заради плътния й глас някой можеше да помисли, че е много сурова личност. Мине отново се намеси в разговора:

— Ебру е стара интимна приятелка на Джем. Шест месеца бе в чужбина по работа, наскоро се завърна.

Бахар изпита ревност. Бяха дошли в дома на бившата любовница на Джем. Защо продължаваха да се срещат? Нали Джем нямал много любовници? На всичкото отгоре жената беше много красива… Как ли се бяха разделили? Копнееха ли един за друг? Или се срещаха понякога?

— Това е много стара история, мила Бахар, от студентските години, ти не й обръщай внимание. Сега сме само приятели.

Бахар се усмихна. Не знаеше какво друго да направи. Не можеше да се освободи от ревността. Щом в дадена връзка се настанеше ревността, се появяваше и първият страх, фактът, че сега тя е с Джем, не успокояваше Бахар. Съзна, че след тази вечер ще трябва да живее с това чувство.

Когато се върнаха вкъщи, попита Джем за връзката му с Ебру. Въпросите й изглеждаха уж случайно зададени, но в действителност целеше да разбере какво изпитва Джем. Любовта прави човека сляп. Дори когато лежеше в прегръдките му, се сравняваше с някоя, която в миналото е присъствала в живота му. Бахар здраво прегърна любимия мъж и затвори очи. Преди да заспи, си помисли за последните няколко месеца. Хубави дни бяха. Джем бе направил всичко, за да й вдъхне доверие. Предаде й даже ключовете от жилището си. Бахар прекарваше при него повече от половината дни от седмицата. През останалите си беше вкъщи. Ако искаше, можеше да не си ходи. Заедно приготвяха програмата, заедно ходеха навсякъде. На Бахар й се струваше, че може да продължи до безкрая така. Но в този момент тя все още не знаеше, че вятърът няма да духа винаги в посоката, която желае. А също, че изпитанията на големите любови са драматичните раздели.

18.

Истанбул, септември 2010

Хиляда и една тоналности на жълтия цвят приветстваха есента навън, но вътре всичко бе сиво. Като че забраняваха мечтите, надеждите, пролетта, очакването на лятото… Отнемайки цветовете от твоите ръце, сякаш те наказваха с едно вечно неспокойствие.

Седнал на една пейка, Джем погледна към хората, които вървяха ту напред, ту назад по време на дневната разходка в двора. Разхождаха се, за да минава времето по-бързо.

Защото очакваха накрая да се сдобият с нещо. Но той вече нямаше нищо, което да намери. Ето, че животът му беше свършил. Още колко пролети щеше да посрещне жив? Може би пет, може би десет? Не се надяваше дори на толкова.

Времето бързо беше изтекло, преди да успее да разбере какво става. Някои хора бяха късметлии. Отрано научаваха реалностите на живота и въз основа на това предприемаха стъпките си. Но на други животът играеше такива номера.

Почувства полъха на вятъра по лицето си. Беше настръхнал. Защо един човек, който цял живот не бе спазвал дадените обещания, ще иска в края на живота си да изпълни дадената преди много години дума?

Може би погрешно бе разбрал израза в очите й. Ако бе отворил уста, може би щеше да каже различни неща. Например: „Отказах се.“ Доколко бе правилно това решение? Почувства как в един момент топлина се разля вътре в него. Примигна няколко пъти. Така правеше, когато искаше да се ободри. Знаеше, че е правилно онова, което изпитва в този момент. Бе взел правилното решение. И днес пак би направил същото. А дали Бахар би направила същото? Или би предпочела да не спази дадената дума? Можеше да разбере защо една жена, която винаги държеше на думите си, не бе спазила едно обещание.

На следващия ден предстоеше второто съдебно заседание. Господин Хасан усърдно се подготвяше за процеса, но на Джем не му пукаше. Спокойствието, което му диктуваше вътрешният глас, му казваше, че е постъпил правилно. Ще каже, че не съжалява. Дали съдията ще го разбере? Или някой друг? Ще разберат ли спокойствието, породено в душата на човека, когато въпреки болката е изпълнил дадена преди много години дума? Можеше ли да разбере, че благодарение на онези очи, които го гледаха с признателност, се бе отървал от съжалението и угризението на съвестта, изпитвани в продължение на много години? Дори и да не разбереше, нямаше значение. С тези стягания на сърцето и той скоро ще си отиде.

Опитваше се да мисли хронологически за събитията, но понякога объркваше датите. С времето всичко започваше да му се струва като сън, като приказка, губеше реалност. Приказка с горчив край. Приказките винаги завършваха щастливо, но неговата бе нарушила това правило.

Опита се да си събере мислите. Започна да мисли за онова, което се бе случило след деня, когато отиде при Селин. Информацията за адреса и телефонния номер го обнадежди, че с още една крачка се е приближил до жената, която искаше да намери.

С желание набра номера. Телефонът веднага се включи, онзи механичен глас, който мразеше, се опитваше да го насочи. След кратко очакване каза на служителката от телефонната централа: „Добър ден. Искам да говоря с Тюлин Чевик.“

— Кой я търси?

Поколеба се дали да съобщи името си, но нямаше избор.

Онази противна музика, която звучеше, докато чакаше да го свържат, засили притеснението, което го беше обхванало. Прокара ръка по косата си и пое дълбоко дъх. Спомни си пререканията с Бахар по телефона. Така се бе задълбочил в работата, че не виждаше нищо друго. Троснато отговаряше на Бахар, когато му се обаждаше по мобилния телефон, казваше й, че нарушава концентрацията му. Като че телефоните, които преди това звъняха, бяха по нейна вина. Горкото момиче се чудеше кога да го търси. Ако го потърсеше сутринта, беше нервен, но ако го потърсеше следобед, не можеше да се концентрира в работата си. Понякога я оставяше да го чака в продължение на минути, докато й отговори. Защото говореше по другата линия. Много след това разбра колко страшни могат да бъдат подобни чакания!

Докато чакаше от централата да го свържат с Тюлин, пискливият глас се обади отново:

— Господин Джем, ако искате оставете телефонния си номер. Госпожа Тюлин ще ви потърси. В този момент не може да ви отговори.

Джем се усмихна. Точно както предполагаше. Тюлин така го мразеше, че не желаеше дори да разговаря с него. Вероятно се чудеше откъде се взе този мъж след толкова години. Самият той често прибягваше до този номер: сега съм зает, после аз ще ви потърся. Внезапно реши. Щом Тюлин не желае да разговаря с него, той ще отиде в службата й и ще й разкаже болката си. Знаеше, че ще я убеди, ако говори с нея. Защото чувствата му бяха истински. Този път бе събрал цялата си смелост, нямаше да се откаже. Нямаше да спре, докато не заговори на Бахар, гледайки я право в очите.

Потри ръце и облегна гръб на твърдата облегалка на пейката. Спомни си деня, когато чакаше Тюлин пред офиса й. Той се помещаваше в една от високите сгради в центъра на площад „Таксим“. Към края на работния ден мина през навалицата на булевард „Истиклял“, която задушаваше човека. Седна на една маса в кафенето, което се намираше точно срещу входа, и си поръча топъл салеп. Не беше лесно да я намери. В миналото не бяха близки. Въпреки че бе приятелка на Бахар, Тюлин не се срещаше с тях. Непрекъснато работеше. Поначало бе асоциална жена. Джем толкова малко я познаваше, че дори не знаеше къде работи. Налагаше се да премине през много трудни пътища, за да се добере до Бахар. Очакваше го разплата с миналото!

Обзет от огромен вътрешен страх и седнал в малкото кафене в центъра на „Таксим“, той бе започнал да чака излизането на Тюлин от работа. Доста време наблюдава хората, които минаваха по булеварда. Двойки, които вървяха, хванати за ръце, хора, които имаха спешна работа и тичаха, за да стигнат някъде, момиченце, което, без да пуска ръката на майка си, оглеждаше любопитно наоколо… Погледите им с момиченцето се срещнаха. Докато майка му разглеждаше сергията с шалове отстрани на входа на сградата, то бе застанало на тротоара и го наблюдаваше. Русокосото дете със сплетена коса му се усмихваше. Като че усещаше болката, която той изпитва. Усмихна се и след като срамежливо му махна с ръка, изтича и се хвана за ръката на майка си. Вероятно беше на пет или шест години.

Продължи да наблюдава сградата. Хора на групи започнаха да излизат отвътре. Явно бе, че работното време е свършило. Плати сметката и стана, като внимаваше да не изпусне Тюлин. След петнайсетина минути Тюлин се появи на входа. Придружаваше я висок мъж, облечен с костюм. Вървяха и говореха нещо. Тюлин доста се бе състарила и бе напълняла. Той тичешком излезе от кафенето и мина на отсрещната страна на улицата. Тюлин го видя и на лицето й се появи изненада, примесена с погнуса.

— Преча ли?

Въпросът го откъсна от мислите му. Питаше мъжът на горното легло. Седна, без да дочака отговора му, като държеше пакет цигари. Подаде му една цигара. Дори непушач започваше да пуши в затвора, а ако пушеше, се пристрастяваше още повече. Като че димът, вдишван от цигарите, помагаше на времето да минава по-бързо.

— Все си замислен, майсторе.

— Какво да се прави, цял живот тичаме насам-натам. А вътре е лесно да се мисли.

Младият мъж с белег под веждата продължи да говори:

— Веднъж да изляза оттук. Ще започна друг живот, решил съм го.

— Добре си решил. Ти имаш време да започнеш всичко отначало.

Младият мъж го погледна и се усмихна:

— Ти си хубав човек, майсторе.

Джем наведе глава и горчиво се усмихна. Добър ли бе наистина? По-точно спрямо кого бе добър и спрямо кого лош? Дали и тя бе помислила същото в последните минути, когато се е прощавала с живота? Или винаги беше мислила, че той е лош човек? Действително ли му бе простила случилото се, от което Джем изпитваше дълбоко съжаление в продължение на много години?

Стана му студено. Изправи се и докато вървеше, се замисли за какво му е домъчняло най-много. За утрините с аромат на току-що запарен чай и топъл хляб, когато в студеното време от топлото си жилище наблюдаваше хората, които бързаха по улиците, каймаклията турско кафе след закуска, разходките по Галата, вечерите, когато със Синан се отбиваха в старата механа, за да изпият по няколко ракии, усмивката на Бахар, думите, които нашепваше на ухото му… Нея най-много… Изгубените години… Изгубените години, през които заедно можеше да преживеят хубави дни.

Възстановяваше всеки миг от преживяното, за да не забрави. Искаше да запамети всичко в главата си. Защото съзнаваше, че те ще бъдат единственото му богатство. Полагаше и много усилия, за да не забрави лошите и неприятни спомени, които изгаряха сърцето. Макар да не искаше да си ги спомня, на инат се стараеше да ги възстанови и да разбере какво е изпитвал тогава, защо е постъпил така. Но винаги, когато си представеше какво е изпитвала Бахар, нарастваше чувството на тежест.

Защо изведнъж се бе променило всичко? Защо връзката с жената, която така силно желаеше и обичаше, бе взела такъв обрат? Опита се да си спомни кога се появи проблемът. Заради сцените на ревност? Или защото много често излизаше с приятелите си? Не, не, като че прекаленото им сближаване бе започнало да създава проблеми. И все пак не можеше да е причина да стигнат до това ужасно положение.

Всичко започна с настояването на Бахар да прекъсне всякакви връзки с бившата си интимна приятелка Ебру. От страх не го оставяше сам дори за минута. Не разбираше приятелството му с Ебру. Според нея една бивша любовница не можеше да се превърне в приятелка. Обичта, любовта никога не изчезваха, само живееха в очакване на деня, когато под въздействието на телата ще се възродят отново. Подходяща обстановка, едно докосване, един горчив опит и един поглед бяха достатъчни, за да се възпламенят отново. Каквото и да правеше, Бахар така и не се сприятели с Ебру. Държеше се любезно с нея, но винаги резервирано и студено. Винаги недоволстваше, когато Джем започнеше да говори с Ебру по телефона.

Той започна да си мисли, че постепенно загубва свободата си. Да се опитва да не прави неща, които не са приятни на Бахар, за него означаваше, че се е предал напълно в ръцете на другия. Бахар не казваше нито дума, но даже нейното присъствие бе повод за Джем да изпитва натиск върху себе си. Беше започнал да се съобразява изцяло с нейните желания. Ужасно се страхуваше, че ще я загуби, този страх го настройваше още по-войнствено. Чувстваше, че с всеки изминал ден се привързва все повече към Бахар. Човек, привързал се към нещо до такава степен, не можеше да живее, когато го изгуби. Нямаше дори да може да си поеме дъх.

Още като младеж бе научил какво означава това. Тази мисъл не го напусна никога през живота му. Никога не се привързвай до такава степен към някоя жена, никога не се оставяй до такава степен! В продължение на години непрекъснато си повтаряше това. Човек само в определен момент можеше да разбере до каква степен го е обзела любовта. В мига, когато разбра, че обича Бахар, страхът му се преплете с ужас и породи желание да избяга и да се освободи. Бягаше от самия себе си. От собствените си страхове, от собствените си болки…

Дали щяха да продължат да се обичат, ако не бяха забранени един за друг? Ако нямаше толкова много пречки, щеше ли да я желае както в началото? Щеше ли да е убеден, че тя е тази, която е очаквал цял живот? Това бе единствената му мисъл в този момент.

19.

Истанбул, януари 2010

Не можеше да се съсредоточи върху темите, които обсъждаха на дългата заседателна маса. Непрекъснато гледаше огромния часовник на стената срещу остъклената врата. Като бучене дочуваше думите на пълния мъж, който представяше темата пред голямото осветено пано, думите не й оказваха никакво въздействие в този момент. Когато забеляза, че всички очи са се обърнали към нея, разбра, че е дошъл неин ред да се изкаже. Майсторски умееше да се измъква от такива ситуации. Нагласи на лицето си усмивка и започна да говори:

— В края на досиетата, които сме ви раздали, ще намерите разработките, направени през последните десет дни. Ако одобрят необходимия бюджет, ще можем да продължим изследванията си. Както ще видите, остана ни много малко до края на изследванията. Ако успеем да купим издателските права, мисля, че ще направим сериозен график на продажбите. Нуждаем се само от време и финансова помощ. Безспорно е, че като получим резултата, завръщането ще бъде удовлетворяващо за нас.

Излезе от заседателната зала и бързо се отправи към кабинета си в края на коридора. Бяха издали стотици списания досега, но този път беше различно. За пръв път можеха да положат подписа си под едно научно издание, резултат от изследване по тяхна инициатива, което щеше да предизвика голям интерес. Това бе един нов сектор за тях. Това бе, което я вълнуваше най-много. Отново си спомни за телефонното обаждане. Възнамеряваше да попита новата стажантка, която се занимаваше с нейните задачи, дали Джем е казал нещо друго?

— Търси ли ме пак господин Джем, който се е обадил преди няколко часа? Каза ли нещо друго?

— Не, госпожо Тюлин, само каза, че иска да говори с вас. Записах телефонния му номер, чака да му се обадите.

Взе листа с телефонния номер и седна на бюрото си. Дълго гледа написания номер. Защо ли я търсеше след толкова години? Какво ли щеше да поиска? Или какво ще каже? Думите му щяха ли да променят преживяната болка? Можеше ли разбитите сърца и преживените мъки да се поправят с една думичка? Добре, може би не я търсеше заради това. Може би имаше някаква работа с нейната фирма. Всичко можеше да се очаква от безсъвестен тип като него. Не мислеше, че има някаква връзка с Бахар. Нямаше начин. Бе разпилял живота си, без възможност да го поправи, и си бе тръгнал, без да се заинтересува какво е станало след това, години наред нито я бе потърсил, нито бе попитал за нея.

Тюлин си спомни момента, когато Бахар ги запозна. Един вътрешен глас й бе нашепнал, че той ще огорчи приятелката й. Каза го и на Бахар, но тя бе толкова влюбена, че часове наред се опитва да я убеди колко добър човек е той. Долен тип! Как бе възможно да се прости едно такова зло? Какво щеше да отговори на този проклет човек? Реши, че няма да го потърси, за да не го пита какво иска.

В този момент се почука на вратата и тя вдигна глава. Беше колегата й Али, с когото от шест месеца работеха заедно, но в последно време бе започнало да покълва някакво чувство между двамата. Ръководеше мениджмънта. Бе много способен, с блестящи идеи, възпитан мъж.

— Не ми казвай, че ще останеш след работно време — каза той.

Тюлин се усмихна. Пак чувстваше онова вълнение, което бе забравила. Всяка сутрин започна да се събужда с мисълта какво ще облече, сменяше по четирийсет тоалета пред огледалото. В последно време ставаше един час по-рано само по тази причина. С нетърпение очакваше почивките за пушене и обедите. Държеше се като млада девойка.

— Получих съобщение от един толкова неприятен човек, че нито за минута не ми се остава в офиса. Идвам веднага.

Взе палтото и чадъра си и тръгна към Али, който я чакаше пред асансьора.

— Ето ме.

— Да изпием по едно кафе някъде, какво ще кажеш? Никак не ми се прибира вкъщи.

„Ех, когато слепецът поиска едно око, аллах му дава две“ — помисли. Знаеше наблизо едно място, можеха да отидат там. Бе приятно заведение, което приличаше на парижките кафенета. Първия ден, когато отиде там, си обеща, че ако един ден някой й хареса, непременно ще го заведе там. Имаше си такива странни вярвания. Не бе ходила във Венеция например. Защото за нея Венеция бе изключително романтичен град и не искаше да отиде с човек, в когото не е влюбена. Чувстваше, че ако направи така, магията ще се развали. Дълги години бе очаквала мъжа, в когото да се влюби. Само веднъж се появи този човек. Беше в първите години, когато започна да работи. Той обаче загина при автомобилна катастрофа.

Студеният въздух навън й помогна да се успокои. Весело прекрачи и ненаправила две крачки, Тюлин се закова на място. Не можеше да повярва на очите си. Срещу нея бе онзи егоистичен мъж, чието име дори не можеше да понася.

Джем Артунч! Бе променен. Изглеждаше остарял. Все още бе много красив, но годините бяха оставили своя отпечатък на лицето му. Нямаше го онзи подигравателен блясък в очите. Изглеждаше много тъжен. Като че беше преживял голяма загуба… „Но той си има и такива качества“ — помисли. Ако се наложеше, умееше да се превъплъщава в невинна, потърпевша и крехка личност. Нали Бахар й го бе описала много добре? Ето че вървеше към нея. Какво ще му каже сега Тюлин? „Дявол да го вземе!“ — каза си. И Али беше с нея. Нямаше да изпадне в това положение, ако го беше потърсила, щеше да разреши проблема по телефона. Въобще не предположи, че може да се вдигне и да дойде дотук.

— Здравей, Тюлин. Знам, че те изненадах.

Пъхна ръце в джобовете си и наведе глава, изчака няколко минути и продължи:

— Ако ми позволиш, искам да говоря с теб по един много важен проблем. Не бих дошъл така внезапно, ако не беше толкова важно. Принудих се, тъй като не можах да се свържа с теб.

Тюлин виждаше по погледа му, че е искрен, но все пак трябваше да внимава. В същото време Джем се обърна и към Али:

— Извинете, аз съм Джем Артунч. Прекъснах разговора ви, може би отивахте някъде. Моля, извинете ме.

Тюлин се обърна към Али, докато обмисляше какво да каже. Стисна ръката му.

— Али, миличък, ще ми разрешиш ли пет минути? Един много стар познат. Мисля, че има някакъв проблем.

— Разбира се, не се безпокойте. Обади се, когато свършите. Ще съм наблизо.

Заедно влязоха в малкото кафене срещу улицата, откъдето Тюлин си купуваше кафе сутрин. Тя седна на една маса и остави на стол нещата, които носеше. Джем си поръча нещо на дошлия през това време сервитьор и я попита:

— Какво ще пиеш?

— Аз нищо няма да пия. А ти кажи, каквото имаш да казваш. Неудобно е от приятеля ми.

Джем преглътна. Заговори, без да вдига очи. Ако не го познаваше или не се бяха случили предишните събития, Тюлин можеше да си позволи да го прегърне в този момент. От него се излъчваше такава тъга, че… Какво ли му се беше случило?

— Казаното от мен може да ти се стори глупаво, но, моля те, изслушай ме.

Извади цигара от сребърната си табакера и без да я запали, започна да си играе с нея. Като че ли му бе трудно да изрече онова, което имаше да каже.

— Човек понякога късно осъзнава стойността на нещата, които е загубил. За съжаление трябва или да претърпи някаква промяна, или да се сблъска с нещо, за да го разбере.

Замълча. Преглътна. Вдигна глава и погледна Тюлин право в очите. Вярваше, че го е разбрала. После продължи:

— Преди няколко седмици прекарах сериозна сърдечна криза. Известно време бях на легло в болницата. На теб може да ти се стори, че не е толкова важно, но аз се изправих пред реалностите, които дълги години съм пренебрегвал, полагал съм много усилия, за да не ги забелязвам, и съм се отдавал на рутината на ежедневието, за да не мисля за тях. Кутията на Пандора като че се отвори. Не беше лесно да застана лице в лице с най-голямото разкаяние на живота си. Дойдох тук, за да поискам помощта ти. Искам да видя Бахар…

Тюлин бе изненадана от чутото. Много неща си бе представила, но за това не се досети. Нима този човек, който мислеше само за себе си, след толкова години бе разбрал истината? Когато се разболял и остарял? Добре де, а какво ще стане с мъките, които другият е изпитал в продължение на много години?

— Не знам, Джем. — Погледна го право в очите и продължи: — Откровено казано, нямам добро мнение за теб. Появяваш се след много години и казваш, че съжаляваш за болката и тъгата, които си причинил. Но не мога да ти обещая нищо, преди да попитам Бахар.

— Добре, поне ми кажи как е? Добре ли е? Омъжи ли се? Как живее сега?

Тюлин горчиво се усмихна.

— Не се омъжи. След случилото се, не бе лесно да се довери на някого.

Тюлин всъщност искаше да му разкаже за Бахар. Как живее сега, за преживяното… Може би след толкова години за Бахар щеше да е добре да се срещнат, но я възпираше дадената дума. Наскоро Бахар, като че предчувствайки, бе поискала от нея, ако срещне Джем, да му каже, че е добре, че още изглежда красива и е щастлива.

— Тя е щастлива, не се безпокой. Преодоля нещастието.

Джем, който не успя да прикрие влагата в очите си, погледна към минаващите хора. После продължи да говори, без да отмества поглед:

— Най-голямото ми желание е тя да е щастлива. Защото тя най-много го заслужава.

Навън се преплитаха гласовете на хора, които бързаха нанякъде, на децата, излезли от училище, и шумът на трамвая. Тъгата на Джем пролича още по-явно. Този път имаше право. Когато настъпеше правилното време, хората можеха да се изправят пред собствените си грешки. Правилното време за това бе съвсем различно за всеки един. Явно бе, че е настъпило неговото. След като бяха изминали толкова години… „Колко странно — помисли Тюлин, — угризенията на съвестта не те напускат, докато не си платиш.“

Тюлин искаше да каже нещо, но чувстваше, че думите й ще са напразни. Нали има моменти, когато думите не са достатъчни, този момент беше точно такъв. Докато мислеше това, Джем каза през сълзи:

— Човек не може във всеки момент да улови истинската любов. Трябва да оцениш мига. Защото от разкаянието няма полза.

20.

Истанбул, ноември 2001

Изчака да излязат всички от съблекалнята, намираща се в края на приличащите на лабиринти коридори на културния център, и дълго се оглежда в олющеното по краищата и на места с потъмняла повърхност огледало. От доста време я притесняваха тъмните кръгове под очите й, които дори гримът не можеше да прикрие. От седмици насам безсънието измъчваше Бахар. В огледалото виждаше преждевременно състарила се млада жена. Изгубил се бе живецът в погледа й. Обзел я бе страх, чиято причина не разбираше. Усещаше, че ще се случат лоши неща. Винаги се бе чудила дали усеща едно вътрешно стягане, защото ще последват лоши неща, или с това усещане привлича лошото към себе си? През последните дни се беше задълбочила върху този въпрос. Колкото и да се опитваше да си внуши, че ако мисли позитивно, ще се случат добри неща, вътрешният й глас непрекъснато й нашепваше, че предстои нещо лошо.

Започна да търси телефона. Не можеше да го открие върху отрупаната с козметика маса. Потърси в чантата си, в джоба на сакото, навсякъде, но не намираше проклетия телефон. Накрая го забеляза на масичката с пукнатото стъкло. Грабна го и погледна към екрана. Нямаше нищо. Никой не беше я търсил. Опита се да сдържи разочарованието си и за да се залъже, си каза, че това е нормално, първоначалната страст в една връзка отслабва с течение на времето, не е необходимо да се търсят по десет пъти на ден.

Наистина ли бе нормално? Действително ли силната страст и любов, изпитвани в началото, след време отстъпваха място на рутината и скуката? В такъв случай на какво се крепяха онези връзки, които продължаваха много години? Ако имате малко шанс, това положение можеше да се превърне в обич, но ако не си дадете време за това, нямате никакъв шанс.

В този момент Селин влезе вътре и уморено седна на края на стария фотьойл, като се опитваше да покрие гърба си с хавлията. Виждаха се луничките й, които я правеха да изглежда като момиченце.

— Край, капнала съм. Днес много се уморих. А с теб какво става, защо си притеснена?

— Не, няма нищо.

— Аз ли няма да разбера, моето момиче? Като започнеш да гледаш като бито коте и разбирам, че има нещо. Какво има, кажи ми?

Но как точно да й обясни онова, което ставаше вътре в нея. Разказани на някой друг, тези чувства можеха да му изглеждат смешни, но те всъщност я задушаваха.

— Джем цял ден не ми се обади. Нищо не е както преди. Има нещо странно, но не мога да разбера какво е.

Селин започна да се смее. Постави върху масичката огромната чаша за кафе и рече:

— Нито една връзка не може да продължава както в началото. След толкова време не може да искаш човекът да е същият както в началото. Ти много обичаш Джем. Той нищо не е направил. Ти го потърси, какво ще ти стане.

Бахар погледна часовника си. Наближаваше десет. Не издържа и набра познатия номер. Чу веселия глас на Джем и се успокои. Преувеличаваше.

— Какво ново, душичко? Как мина представлението?

— Добре, добре. Само малко съм уморена. Ти какво правиш, ще се видим ли?

Последва кратко мълчание, което й се стори, че продължи часове. Отново нещо я застяга отвътре. Защо не й отговаряше веднага? Ако искаше, веднага трябваше да каже „добре“. Нали така правеше преди? Искаше да я вижда всеки ден.

— Обещах на няколко приятели, но както и да е, ще бъдем заедно. За колко време можеш да дойдеш?

— Веднага излизам, след половин час съм при теб.

След като затвори телефона, се обърна към Селин. Приятелката й внимателно я гледаше. Нямаше нужда да й обяснява какво е почувствала, тя беше разбрала.

— Няма нищо. Чака ме. Ще отидем някъде.

— Добре, значи няма проблем.

Бахар тичешком напусна огромната сграда и се хвърли към първото минаващо такси. Чувствата, които не можеше да определи, буквално си играеха с нея като котка с мишка. Всъщност тя знаеше какъв е проблемът, но нали има неща, които не искате да признаете дори и пред себе си, така и тя разбираше какво става, но не искаше да го види.

От деня, когато се запозна с Ебру, мисълта за нея не я напускаше. Ревнуваше от нея, въпреки че тя беше мила и внимателна. Смяташе, че тази жена по някакъв начин оказва влияние върху тяхната връзка. В началото вярваше на всичко, което се казваше, и й изглеждаше логично, но когато продължи да я вижда сред групата на приятелите, започна да се дразни, не можеше да се отърве от въпросите, които я измъчваха. А всъщност нямаше да се безпокои толкова, ако Ебру беше омъжена или имаше сериозна връзка.

На всичкото отгоре не можеше да си прости, че я ревнува. Но каквото и да правеше, не можеше да се отърве от това чувство. Лошото бе, че чуваше клюки, които се отнасяха до тази връзка от студентските години. Не беше правилно да се каже, че чуваше. Така подхващаше темата, че се добираше до тези сведения, без хората да разберат.

Заръмя и краткото разстояние изминаха за четирийсет и пет минути. Когато спряха пред голямата историческа кооперация на „Помюшсую“, подаде на шофьора парите, които стискаше в ръка, и бързо излезе от таксито. Тичешком влезе във входа и като затвори желязната врата на асансьора, натисна копчето за последния етаж. Закъсня. Джем щеше да мърмори.

Влезе и тръгна към вратата на кабинета в края на коридора. Видя Джем, който стоеше до прозореца и наблюдаваше панорамата към „Каракьой“. Бе облечен с елегантно кафяво сако в тютюнев цвят, а лактите на ръкавите бяха от кафява кожа. Косата му бе пригладена назад. Прииска й се да изтича и да го прегърне, но заради Джем се бе научила да потиска подобен вид чувства. Той не обичаше такива изблици на обич.

— Изобщо да не взимаме колата, това движение ще ни забави с часове.

— Добре, както искаш. Ще отидем с такси.

Джем усмихнато се обърна към нея:

— Да тръгваме, ако си готова.

— Ако ми разрешиш няколко минути, веднага ще бъда готова.

Бахар бързо влезе в банята и с ръце оправи косата си. Сложи си парфюм. Лицето й изглеждаше бледо. Като че на него се отразяваха следите от бурята, която не преставаше вътре в нея. Извади от чантата си червено червило и си начерви устните. За последен път се погледна в огледалото. Изглеждаше по-доволна от себе си. Червената боя бе отнесла от лицето й цялата бледнина и на мястото й се бе настанила изкуствена живост. Облегна ръце на мивката и изчака, докато се успокои. След една минута вече бе готова да излезе.

Дъждът бе престанал, когато се качиха в таксито. Докато търсеше телефона си, Джем съобщаваше на шофьора адреса, на който да ги заведе. Бахар се опита да се усмихне. Защо умът й погаждаше такива номера? Ето че бе заедно с любимия си, трябваше да е щастлива и да се наслаждава на миговете, когато са заедно. От този момент реши да не обръща внимание на лошите предчувствия.

Спряха пред голяма кооперация, украсена с елхички, и бързо се качиха в асансьора. Джем й бе казал, че освен няколко негови познати ще има и непознати. Колкото пъти биваха с непознати хора, Бахар все мислеше с коя ли от жените е спал Джем. Вероятно за това оказваше значение и фактът, че не познаваше миналото на Джем.

Видя хората, които седяха край масата до елегантните аплици. Очите й веднага потърсиха Ебру. Зарадва се, като не я видя. Където и да отидеха напоследък, все нея срещаха. Поздравиха се с всички и седнаха на края на масата. Джем веднага се приспособи към средата и се присъедини към разговорите. Бахар пак започна да се чувства чужда. Не познаваше никого. Освен това в очите на всички съзираше лицемерие и притворство. Явно бе, че никой на масата не мислеше хубави неща за другите.

Докато Джем поръчваше вино на дошлия сервитьор, се загледа внимателно в момичето, което седеше точно срещу Джем. Нещо я бе притеснило. Мургаво момиче. Големите му гърди преливаха от деколтето, месата му изскачаха от тесния панталон. „Дори Мине е по-хубава от нея“ — помисли си. Единствено впечатляваха сините й очи. Непрекъснато говореше, като игриво се смееше с яркочервените си устни. Причината за безпокойството на Бахар бе, че момичето се държеше така, сякаш тя изобщо не присъства там. Държеше се, сякаш тя е призрак, който се намира там, открито флиртуваше с нейния любим. Бахар почувства, че докато се опитва да сдържи гнева си, се напряга още повече.

Притъпяваше ли любовта сетивата на човека, като го прави сляп за действителността, или благодарение на тази чувствителност се бяха отворили всички рецептори и бе започнала буквално да вижда хората отвътре. За жена, която по никакъв начин не можеше да се сравнява с нея ли се впрягаше сега? Не, не, ревността не бе причина за нейното безпокойство. Тревожеше я фактът, че Джем се шегуваше с нея, въпреки че бе разбрал, че го харесва.

Гневът се надигна у нея. Цялото й лице пламтеше като огън. Не вярваше на Джем. Какво ли щеше да направи, ако тя не беше там? Дори в нейно присъствие флиртуваше. Вероятно това бе неговият стил на говорене с всички жени, но не трябваше ли вече да е по-внимателен? Имаше връзка и приятелката му бе до него. Явно така се бе увлякъл в забавлението, че не съзнаваше какво ще почувства Бахар в този момент. Докато тя се опитваше да си отреже парченце от бонфилето, Джем заговори:

— Тази вечер си твърде мълчалива, какво ти има?

— Няма ми нищо, просто съм малко уморена.

А всъщност в този момент искаше да заговори за жената, която танцуваше точно пред тях и непрекъснато гледаше Джем дали я наблюдава, но, разбира се, че не можеше да го направи. Имаше неща, които можеше да каже на Джем, и такива, които не биваше да говори. На Бахар й се искаше да бъдат близки до такава степен, че да може искрено, без да изпитва страх, че ще предаде властта на другия, да му разкаже какво си мисли, какво изпитва, но винаги се сблъскваше в стените на Джем.

21.

Истанбул, декември 2001

С белия лист в ръка, от който се опитваше да разчете разкривено написаните думи, Бахар стоеше пред печката и с дървена лъжица разбъркваше яденето в тенджерата. Огледа се къде е червеното вино. Свали една бутилка от старинния стелаж за вино, който се намираше върху белите кухненски шкафове. За човек, който през живота си никога не е готвил, бе глупаво да се заеме с приготвянето на една от най-трудните италиански рецепти. Значи червеното вино се прибавяло към соса болонез, си помисли, докато пълнеше с вино чашата. Постави в тенджерата ситно нарязания керевиз и като отпи глътка от виното, останалото обилно поля върху сместа. Ястието трябваше да ври точно час и половина. „Ти луда ли си, как ще ври един сос час и половина?“, бе попитала приятелката си, която й препоръча рецептата. В отговор приятелката й се бе засмяла: „Готвенето е като да правиш парфюм. Колкото повече ври, толкова всички продукти се стопяват и накрая остава само вкусът им. Както при парфюмите се мъчат да установят от кои цветя е приготвен, така и гостите ще се опитват да предположат от какви продукти е сготвено ястието.“

През целия си живот не бе готвила дори за себе си. Но в последните дни кой знае защо изпитваше неустоимо желание да готви на любимия си. „Станах домошарка“ — си каза, докато поставяше листчето с рецептата върху кухненския плот. Станала бе рано сутринта, приготви закуска на Джем, направи сутрешното му кафе и постави вестниците пред него. Сега с огромно желание вършеше всичко онова, за което преди се ядосваше на приятелките си и казваше, че за нищо на света не би го направила. Бе неделя и Джем се бе затворил в кабинета, работеше. Всяка неделя преглеждаше работите, които бе свършил през седмицата. Като че нямаше момент, през който да не мисли за работата.

Бахар влезе в хола и се отпусна в един фотьойл. От сутринта не бяха си казали нито дума. Дори и когато бяха заедно, на моменти се чувстваше много самотна. Ядосваше се, че си позволява да мисли по този начин. Мърмореше си: „Какво искаш? Белята си ли търсиш? Ето, заедно сте, в едно жилище! Работи в кабинета си, който е на три крачки от теб, какво искаш още.“ Въпреки това обаче чувстваше, че нещо не достига.

Звънът на телефона я откъсна от мислите. Погледна на екрана и се изненада. Търсеше я директорът, но той не си позволяваше да я търси неделен ден, ако в същия ден нямаха представление. Бързо вдигна телефона. Сердар Акяваш весело заговори с плътния си глас, от който някога много се страхуваше.

— Нали през следващия сезон ще имаме една нова постановка. „Ана Каренина“. Мисля да ти възложа ролята на Ана, но трябва да се заловиш още по-здраво. Може да е шансът на живота ти.

Бахар не знаеше какво да каже. Наистина това бе изключителен шанс за нея. През целия си живот бе мечтала да бъде много добра в професията си. Да бъде примадона. Това бе такава професия, че на трийсет години бе стара за много роли. Ето защо „Ана Каренина“ бе много важна за нея. Сега имаше възможност, не можеше да повярва. До кастинга имаше още доста време, но ръководителят отсега й беше съобщил намерението си. Трябваше да се залови здраво за работа. Изведнъж се сети за Селин. Как да й каже това? Тя много повече от нея мечтаеше за тази роля. Реши, че е най-добре известно време нищо да не й казва.

След като затвори телефона, побърза да отиде в кабинета на Джем. Развълнувана отвори вратата и радостно започна да говори на Джем, който бе потънал сред папките на бюрото:

— Много хубав шанс се появи пред мен за следващия сезон.

Джем продължи да се взира в книжата пред себе си. Бахар почака една-две минути да й каже нещо и после почувства, че ентусиазмът бавно я напуска. Продължи да говори:

— Ако стане, ще направя значителна крачка в професията.

Искаше той да сподели нейното вълнение, да стане съпричастен на нейния ентусиазъм. А всъщност срещу себе си имаше един леден човек. Джем повдигна глава от папките пред себе си и я погледна:

— Какво ще стане, ще играеш главната роля на Бродуей ли?

Изведнъж страхотно разочарование обхвана Бахар. Мъжът, когото бе поставила в центъра на живота си, на когото не можеше да се нагледа, за когото мислеше повече отколкото за себе си и когото обичаше ли й казваше това?

— Защо говориш така? За мен е много важно. При това не знаеш за какво става дума.

Джем с отегчен вид остави документите върху бюрото и я изгледа. Бахар не можа да разгадае какво се крие в погледа му.

— Виж, имам много работа. До утре трябва да свърша тези папки. Предстои ни много сериозно представяне. Разбираш ли?

След това отново потъна в книжата и папките пред него. Бахар излезе и затвори вратата на кабинета. Обхвана я неудържимо желание да заплаче. Не разбираше защо Джем се държи по този начин. Реши, че ще й дойде добре да излезе навън, и си взе палтото от закачалката.

— Ще се поразходя малко и ще се върна — извика, докато отваряше тежката желязна врата.

Тръгна от „Гюмюшсую“ към „Таксим“. Нямаше много хора, макар че беше неделя. Валеше дъжд, примесен със сняг. Пъхна ръце в джобовете си, почувства се добре от студения вятър. Щеше да се разплаче, ако някой я попиташе как се чувства. В деня, когато узна най-важната новина на живота си и трябваше да е щастлива от това, тя изпита огромно разочарование. „Чудя се прекалено ли го натоварвам — си помисли. — Какво още искаш от човека, ето че е до теб! Седнал в съседната стая и работи, все още сте заедно, какво искаш? Така де, човек, който през целия си живот не е имал нормална връзка, в един момент се опитваш да вкараш в някакви рамки. Не е лесно, разбира се.“ Усмихна се. Пак бе започнала да го извинява.

Когато пристигна на „Таксим“, спря и се огледа. Пред хотел „Мармара“ имаше група туристи. „Всички са щастливи, с изключение на мен“ — си каза Бахар. Изведнъж се сети за майка си. Отдавна не й се бе обаждала. При това, още преди седмица се бе върнала от Анкара, където бе гостувала на леля й. Извади от джоба си телефона и бързо набра номера. След няколко секунди чу уморения глас на майка си:

— Бахар, как си, детето ми?

Отново изпита желанието да заплаче, но се въздържа. Искаше й се да изплаче болката пред майка си, но какво ли можеше да й разкаже?

— Добре съм, майче, всичко е наред. Ти как си? Как беше в Анкара?

Майка й заразказва как е прекарала, че леля й вече много се е състарила, възрастните не бивало да се оставят сами, защото старостта е много тъжна. Докато разказваше, очакваше всъщност дъщеря й да разбере, че се тревожи за собственото си състояние, че въпреки изминалите години все още копнее за баща й и освен нея си няма никого другиго.

— Как е приятелят ти, детето ми? Добре ли е?

— Добре е, мамо, работи.

— Не говорите ли за женитба или нещо подобно?

Този въпрос дойде като сол върху рана. Как да разкаже на майка си, че любимият й мъж се страхува от брака. Нямаше да я разбере. Според нея мъж, който обича, се жени.

— Моля те, мамо, не ми задавай такива въпроси.

— Не говори така, скъпа. Виж животът си тече. Оженете се вече, свийте дом. Не е хубаво да отлагате.

За да смени темата, започна да разказва на майка си за предложението за главната роля. Женицата се зарадва. Въздъхна. Добре, че беше майка й.

След като затвори телефона, осъзна, че е стигнала средата на булевард „Истиклял“. Купи няколко геврека, на чийто аромат не устоя, и отхапа от единия, докато ги прибираше в чантата си. Сутринта ще ги претопли за закуска. Спря и се огледа. Забеляза възрастна двойка, които вървяха хванати за ръце, двама млади, които разгорещено спореха, тълпите от хора, които се смееха, викаха, крещяха, говореха, вървяха.

Запита се какво ли биха направили всички тези хора, ако престанеха да виждат, че любимите им вървят до тях или ако се разделят? Ще продължат ли да ги обичат? Или под влияние на дистанцията, която ще се настани, ще се увлекат по други тела, по чара на други хора. Възможно ли бе едно друго тяло, един друг дух да те накара да забравиш чувствата, които изпитваш? Не. Ако някой можеше да ги накара да забравят, да се откажат от всички онези неща, които са преживели заедно, значи не са се обичали истински. Защото любовта няма нужда да я виждаш… Падналата върху лицето й снежинка я извади от мислите, в които бе потънала. Откъде ли й бяха дошли мисли за раздяла…

Зави по булевард „Истиклял“ и тръгна обратно към къщи. Отдавна се бе стъмнило. От студа не усещаше пръстите на краката си. Погледът й се спря върху една двойка, които вървяха и с дъха си се опитваха да стоплят ръцете си. Дълбоко в себе си почувства мъчителна болка. Тя нямаше възможност да се разхожда с любимия човек. Джем не обичаше подобна близост. Само в началото известно време не се въздържаше, вероятно под влияние на силните емоции. А на Бахар така й се искаше да я прегърне, за да я стопли в това студено време, и да се разхождат по улиците, хванати ръка за ръка, като не мислят за нищо.

Влезе във входа на историческата кооперация и затвори вратите на асансьора. Цялата сграда ухаеше на кекс. Затвори очи, като се вслушваше в шума, който се чуваше от стария асансьор. Асансьорът спря на последния етаж. Извади ключа и безшумно го превъртя в ключалката. Стараеше се да бъде колкото се може потиха, за да не безпокои Джем. С влизането почувства топлината и в този момент чу гласа на Джем:

— Ти ли си, Бахар?

Засмя се. Коя ли друга можеше да е?

— Аз съм — отговори. Съблече палтото си и тръгна към работната стая на Джем. Още работеше. Седна на зеления фотьойл срещу бюрото.

— Огладня ли, да ти приготвя ли нещо?

Оставяйки книжата върху бюрото, Джем отговори:

— За днес стига толкова. Ще продължа утре сутринта в офиса. Не знам, да хапнем, ако и ти си гладна.

В погледа му го нямаше предишният израз на отегчение. Настроението му бе съвсем различно. Безчувственият, безразличен човек, какъвто бе, преди да излезе Бахар от къщи, си бе отишъл и на негово място бе дошъл човекът, който бе в състояние да озари света с усмивката си. Бахар погледна към Джем.

— Ще те попитам нещо.

Той отговори с усмивка:

— Питай, да видим.

Тя внимателно го погледна право в очите. Защото не от думите, а само от погледа му можеше да получи отговора на въпроса си.

— Ще свърши ли любовта ни, ако не ме виждаш?

Джем учудено я погледна. Личеше, че не е очаквал този въпрос.

— Какво означава това? Нанякъде ли се каниш да заминаваш? — рече.

— Не. Но ако един ден стане така, че се разделим и не се виждаме, ще изчезнат ли чувствата, които сме изпитвали?

За момент той не знаеше какво да отговори. Погледна към Бахар, като присви очите, сякаш искаше да разбере дали това не е някакъв капан. Не, тя бе много сериозна.

— Не знам. Бахар, с какви излишни неща се занимаваш! Откъде да знам! Разбира се, че като не се виждат, след известно време хората се забравят. Нима може да продължава до безкрай?

Бахар усмихната наведе глава. Бързо стана от мястото си и погледна Джем.

— Според мен любовта ни няма да престане дори и да не се виждаме. Защото любовта няма нужда от очи.

Веднага след тези думи се отправи към кухнята. Да, двамата бяха много различни. Два напълно противоположни характера… Но този факт не намаляваше любовта й. Отвори кухненските шкафове и докато изваждаше големите чинии, Джем дойде до нея с няколко дивидита в ръка.

— Ама, не се мръщи, де. Ех, че си чувствителна. След вечеря да изгледаме заедно тези филми. Такива филми ще дойдат добре на ревла като теб.

Бахар бегло погледна. Всичките бяха екшъни. Джем говореше за деликатността като за вина. Докато се хранеха мълчаливо на дългата маса, Бахар крадешком погледна към Джем. Обаче той бе такъв майстор в прикриването на чувствата си, че насреща му дори да стоеше най-опитният в това отношение човек, пак нищо нямаше да разбере. След като се нахраниха и докато прибираше масата, Джем я повика:

— Хайде, идвай, филмът започва.

Най-голямото им удоволствие бе да лежат и да гледат филм. Пускаха си един след друг два-три филма и заспиваха. По-точно бе да се каже, че Бахар задрямваше. Не си спомняше да е изгледала повече от два филма. Джем весело постави едно дивиди и след това се излегна в леглото.

— Хайде — каза, — загаси.

Бахар стана и загаси, и пак си легна. Отпусна главата си върху гърдите на Джем и като го прегърна, помисли, че не би заменила този момент за нищо на света. Дълбоко вдъхна уханието на любимия мъж. Не се стърпя и го целуна. Без да повдига глава от гърдите му, рече:

— Много те обичам.

Мълчание… Нямаше нищо по-мъчително от мълчанието в този момент. Отново изпита разочарование. На Бахар й се доплака, но се сдържа. Каза си: „Спри за минута. Ела на себе си. Не лежите ли сега прегърнати в леглото? В такъв случай какво искаш, за да разбереш дали те обича? Може би той не може да го изрази с думи. Любовта не се показва само чрез думите. Има хиляди други начини.“

Едновременно с тези мисли пулсът й се върна към нормалното. Да, може би нямаше нужда от никакви думи.

Очите й съвсем натежаха. Сънят съвсем я беше налегнал. Гласовете, идващи от телевизора, започнаха да се отдалечават, изгубиха се. Като че пееха тъжна песен на някакъв непознат език.

Бахар се загледа в образите, които се появяваха пред нея. Облечена в бели дрехи жена, чието лице не се виждаше, й правеше знак да отиде. Последва жената. Като че земята се свличаше под краката й. Когато направи последната крачка, синевата на небето се бе превърнала в черен мрак. В далечината Бахар виждаше една блестяща светлина. Почувства, че очите й съвсем натежаха, че се спусна черна завеса, потъваше в дълбок сън.

Точно в този момент почувства една ръка по лицето си. Обзе я страх. Джем тихичко я галеше по лицето. Не посмя да отвори очи. Обичаше я! Беше готова да се разплаче. Докато ръцете на Джем галеха лицето й, си спомни за баща си. И той показваше обичта си в моменти, когато мислеше, че тя спи. Също като Джем…

22.

Анкара, януари 2002

Джем изключи телефона и го сложи във външния джоб на тъмното си сако, после плати на служителя на паркинга, на чието лице имаше голяма странна подутина. От колко ли време телефонът на Бахар бе изключен. Къде ли можеше да е?

Джем ускори крачка, за да се измъкне от веселата група, която се движеше бавно до него, и премина на отсрещната страна на улицата. Преди това не се бе случвало да изключи толкова дълго време телефона си. Даже когато беше на сцената, все някой отговаряше на нейния телефон. Той също понякога не отговаряше на телефона, но ако някой понечеше да постъпи по този начин, полудяваше. Бързо влезе в сградата, където щеше да се проведе заседанието. Докато чакаше асансьора, си спомни деня отпреди няколко месеца. Джем бе дошъл в този град, за да види един терен. Пътят с кола от Истанбул бе няколко часа. Трябваше да остане няколко нощи там. Толкова много работа имаше, че не успя да намери време да се обади на Бахар. Занимавал се бе с много излишни подробности, освен това едва успя да убеди отсрещната страна да приеме парите, за които се бяха договорили. Хасан му бе предложил да се успокои и да пийне нещо, но той много добре знаеше, че без него въпросът няма да се разреши.

Единственото, което желаеше в този момент, бе час по-скоро да се върне при Бахар. Сутринта я потърси, но не успя да се свърже. Обхвана го неудържимо желание да я види. Силното чувство, което изпитваше тогава, не го притесняваше и не го плашеше. В един момент реши, че ще се върне в Истанбул и ще я види. Бахар сигурно щеше да се зарадва на тази изненада. А на следващата сутрин можеше пак да се върне в този проклет град, ако се наложеше.

Когато си купуваше билет на летището, забеляза, че телефонът му е изключен. От колко ли време беше изключен? Щом го включи, телефонът започна да звъни. Номерът, който се изписа, беше непознат. Избягваше да отговаря на непознати номера, но тъй като номерът бе от града, в който се намираше, реши, че вероятно го търсят по работа. Когато отговори, чу изпълнения с тревога, но и с радост глас на Бахар. В първия момент не съобрази, но после разбра, че и тя е в града. Добре де, но защо?

— Бахар, къде си?

— Реших да те изненадам, но не можах да се свържа с теб. А и ми падна батерията на телефона. Връщах се и реших за последен път да те потърся. Помолих да позвъня от кафенето, където се намирам, оттам те търся.

В първия момент Джем не можа да повярва, че и двамата са си мислели едно и също нещо. Зарадва се като дете. Това бе доказателство за невидимата връзка между хора, които изпитват силни чувства един към друг. Любовта бе толкова силно чувство, че много пъти думите биваха излишни.

Отиде да вземе Бахар от мястото, където се намираше. Косата й, която се развяваше от вятъра, подсилваше тъгата на лицето й. „Обичам тази жена“ — си каза той, докато вървеше към нея. И в момента, когато си помисли това, го обхвана проклетият страх. Да обичаш някого до такава степен… Това бе нещо, от което може да се страхуваш. Това усещане според него беше като да си гол. А да си гол, значи да си безпомощен и слаб. Винаги може да те наранят. Дотолкова чувствителен, че да не можеш да се отбраняваш. Не трябваше да бъде така. Трябва винаги за всичко да бъдеш готов, не трябваше силно да се привързваш. Трябваше да намери спешно разрешение, трябваше да подготви отбранителни планове, които веднага да му помогнат да излезе от това душевно състояние.

Взе Бахар от кафенето и заедно прекараха времето си в Анкара. Той се бореше с желанието да покаже докрай егото си пред тази жена. Когато човек обикне някого, непременно ли накрая трябва да изпитва мъка? Животът прекалено рано го научи, че това е така. Каквото и да правеше, не можеше да се отърве от този страх. Един глас му казваше, че трябва да се остави на течението, но друга фокусираше вниманието му върху други неща и му казваше, че трябва да сложи край на това положение, че трябва да натисне спирачката.

Звънът на телефона го извади от мислите, в които бе потънал. С вълнение погледна екрана на телефона, търсеше го Бахар.

— Бахар, къде си? Откога те търся!

Не повярва, че това се изплъзна от неговата уста. Предупредителните звуци бяха започнали силно да звучат вътре в него. Започнал бе да й търси сметка. Нещо повече, ако не успееше няколко часа да се свърже с нея, се безпокоеше. Следващата стъпка бе да остави юздите изцяло на другия отсреща. Да показваш слабостите си означаваше човекът срещу теб да почувства, че има влияние върху теб, всъщност това бе страшното.

— Забравила съм да включа зарядното на телефона. Не забелязах, като станах сутринта. След като въобще не звънна, разбрах, че е бил изключен.

Гласът й звучеше весело. Значи й доставяше удоволствие, че е видяла слабостта му. Нали беше жена? Колкото и да бе добра, в крайна сметка всички бяха еднакви. Щом осъзнаеха силата си, тъпчеха мъжете като мухи и дори у тази наивна жена можеше да настъпи такава промяна. Виж ти причина, изключен бил. Тревогата на Джем започна да се превръща в гняв, но не можеше повече да показва слабостта си. Трябваше да се държи спокойно и хладнокръвно.

— Добре, разбрах. Щях да те попитам дали не съм забравил харддиска на компютъра в твоята чанта. Затова те търся от толкова време.

Разбира се, че казаното не беше вярно. Трябваше да измисли нещо и най-напред това му дойде наум. На всичкото отгоре така студено и безразлично го изрече, че изведнъж почувства облекчение. Да, трябваше да се осъзнае.

Радостта в гласа на Бахар бе изчезнала, замени я разочарование. „Ха — каза си, — ти за човек, който може да ти бъде играчка ли ме помисли? Никога няма да стана твой пленник. Мога да си тръгна, когато поискам, и няма да ми е трудно да го направя.“

— Така ли? А аз си помислих, че се интересуваш от мен, и затова веднага те потърсих. Но не е в мен. Сигурно си го сложил някъде другаде.

— Може би. Както и да е… Сега имам много работа, после ще ти се обадя.

Почувства успокоение, когато затвори телефона, но същевременно се закле от този ден нататък да не изпуска контрола от ръцете си. Сети се за думите, които казваше в продължение на много години на приятелите си: „Жените рано или късно трябва да се напускат. Ако не ги напуснеш, не можеш да си представиш какво ще ти дойде на главата.“ Не, не трябваше да се залъгва, той отдавна беше преминал тази граница. Сега единственото, което трябваше да направи, бе да разработи защитни системи.

Когато преминаваше към заседателната зала, срещна погледа на жената, облечена в костюм с червена пола, която в този момент влизаше от вратата. Усмихна се и докато вървеше, започна да мисли откъде познава тази жена. Изведнъж си спомни, че на предишната конференция тя непрекъснато се мъчеше да улови погледа му. Бе сменила цвета на косата си, бе я потъмнила. Сега изглеждаше още по-привлекателна. Погледна към жената, която седна точно срещу него на дългата заседателна маса, и й се усмихна.

— Здравейте, как сте?

Жената, в чиято усмивка се долавяше предизвикателство, отвърна с дрезгав глас:

— Благодаря, добре съм. А вие?

Като се настани на фотьойла, Джем вече знаеше как ще приключи тази вечер. Ето, от това имаше нужда. Започнал бе да оформя първата защитна система. От около една година, освен Бахар друга жена не бе влизала в живота му и чувстваше, че все повече се привързва към нея. Единственият начин да попречи на това бе да си припомни съществуването и на други жени. Други тела, други дихания можеха да го измъкнат от състоянието, в което бе изпаднал. Ще започне по-малко да мисли за Бахар, по-малко да се тревожи за нея. После току-виж дошъл ден, в който тя няма да е от такова значение за него. Ако станеше така, можеше да продължи по-спокойно тази връзка. Бахар бе добро момиче, не искаше да я наскърбява, но ако не го стореше, много повече щеше да се измъчва, беше сигурен.

Дойде неговият ред да говори на съвещанието и той застана пред голямото осветено пано. Докато показваше скиците и обясняваше надълго и нашироко, забеляза, че жената, чието име научи, че е Неше, го следи внимателно. Направо го събличаше с поглед, както се казва. Издърпала бе назад фотьойла си и седеше така, че той да вижда краката й. Непрекъснато ги прехвърляше един върху друг, при което се виждаше бельото й, и го гледаше, без да мигне. Черно! Точно както Джем харесваше.

Когато излизаше от голямата врата с матирани стъкла, до него се приближи жената и като поставяше папките в чантата си, го заговори:

— Хубаво изказване направихте. Сигурна съм, че ще получите проекта.

Джем й отговори:

— Сигурен съм в това.

Открито флиртуваха. Отдавна бе минало времето за обяда, но съвещанието се проточи.

— Щях да попитам дали бихте искали да отидем на обяд, но сигурно тук ще обядвате. Довиждане.

Тъкмо когато се обърна, за да си тръгне, жената заговори:

— Не, аз също щях да изляза навън. Мога да дойда.

Джем се усмихна, докато се обръщаше. Това бе безотказна тактика. Беше начин да разбере доколко жената е податлива. Не се излъга. Да, краят на вечерта бе ясен. Ако жената кажеше „довиждане“ и се върнеше към работата си, значи не заслужаваше да се занимава повече. Или защото се опитваше да се продаде по-скъпо, защото желаеше тази връзка повече от всичко. И понеже случаят не беше такъв, жената бе готова само да изпита момента на удоволствието.

Докато обядваха в ресторанта на горния етаж на хотел „Шератон“, накара обслужващия на рецепцията, който го познаваше, да му приготви една стая. Нямаше намерение да остава през нощта тук, но промени решението си. Може би бе намерил начин да избяга от чувствата си.

В стаята, в която влязоха под предлог, че ще вземат нещо, жената веднага му се нахвърли и започна да го целува. В един момент той се отдръпна. Искаше да прави с нея само секс, а целувката бе нещо специално според него. Не се целуваше с всяка жена. За да се целува, трябваше да изпитва чувства към нея, а не страст. Странно, но така чувстваше.

Докато ръцете му се разхождаха по голото тяло на жената с глад и гняв, умът му бягаше от страстта на момента. Като се мъчеше да отмъсти за чувствата, Джем се опита много повече от тялото си да задоволи духа си. Но не вършеше работа. Чуждото тяло, което вярваше, че ще го върне към самия него, всъщност още повече отблъскваше Джем от себе си. Доверието, което изпитваше към самия себе си, бе вързано с тънки конци, докато духът му бе вързан за Бахар с връзки, които никога нямаше да се скъсат.

След няколко часа, когато уморени се отпуснаха в голямото легло, погледна към разпилените кестеняви коси на жената, която бе започнала да заспива. Обезпокои го миризмата, която бе проникнала в него. Отиде в банята, за да се отърве по-скоро от миризмата. Безпокойството, което изпита от тази миризма, бе показател колко са силни чувствата, от които се опитваше да избяга, фактът, че го забеляза, пораждаше ужас у него. Отдавна беше прекрачил границата. Бе така далеч, че вече не можеше да я види.

Измъкна главата си изпод душа едновременно със звъненето на телефона. Номерът, който видя на екрана, го накара да се почувства неудобно. Бахар го търсеше. Разкаянието и отчаянието се държаха ръка за ръка в този момент. Разкаянието от допира до другото тяло, страхът, предизвикан от разкаянието… Не, нямаше да отговори.

23.

Сапанджа, януари 2010

След като дълго, дълго се оглежда, взе старата четка за коса, която стоеше върху олющената по краищата масичка от дъбово дърво, и започна да разресва косата си. Колко красива беше преди. Сега не можеше да познае жената пред огледалото. Беше отслабнала, лицето й бе много бледо. Бръчките около очите като че криеха хилядолетна мъка. Кожата й се бе съсухрила. Вените на ръцете й бяха съвсем изпъкнали. А колко красиви бяха преди. За някои хора времето изтичаше като вода, но за други минаваше като цял век. За съжаление тя не бе от хората, за които времето преминаваше като течащата вода. Всеки преживян ден й се бе сторил като век. Векове, прекарани с мъката, която изпитваше всяка секунда, и с усилията, полагани, за да диша под тази мъка.

Изпитваше едно отдавна неизпитвано вълнение. Усмихна се и се погледна в огледалото. Не беше ли живяла толкова години само за да чуе тази дума? Въпреки мъките, въпреки цялата омраза не бе ли чакала толкова години да чуе тази дума? Не беше ли затваряла всяка нощ очи в очакване да умре любовта, която не я напускаше? Не плачеше ли в продължение на часове, когато въпреки изминалите години го видеше насън и се събудеше? Защо бе всичко това? За да научи причината за преживяното преди много години в един полунощен час на най-горния етаж на онази стара кооперация на „Гюмюшсую“. Защо го бе направил Джем. Защо след всичко станало се бе възцарило мъртвешко мълчание.

Години наред бе живяла с един призрак, който не я оставяше на мира. Ето че сега този призрак бе придобил плът и кръв, бе оживял. Бе като глас, дошъл от отвъдното.

Преди един ден я потърси Тюлин и каза, че ще дойде да я види. Колко щастлива се почувства Бахар! Винаги се чувстваше щастлива, когато се срещаше със старата си приятелка. След като се премести да живее тук, се виждаха много рядко, но напоследък започна да я навестява по-често. Този път в нея имаше нещо странно. Тюлин, която винаги правеше всичко възможно, за да я разсмее и да я развесели, този път бе мълчалива. Като че искаше да й каже нещо, но не знаеше как да го направи.

— Тюлин, какво става? Какво се е случило? Нещо странно има в теб.

След кратко мълчание Тюлин отговори:

— Не знам как да ти го кажа.

Бахар се засмя. Свикнала бе с лошите новини.

— Много лесно. Ще го кажеш изведнъж. Не се безпокой, вече нищо не може да ме наскърби.

— Радвам се, че можеш да се шегуваш със себе си, но съм сигурна, че това съобщение ще те впечатли.

Бахар се заинтригува. Какво ли беше това съобщение, което бе в състояние да я впечатли, особено след преживяното през последните месеци?

— Не ставай смешна, Тюлин. Знаеш, че вече не остана нищо, което да ми направи впечатление.

— Добре, ще ти кажа тогава. Така или иначе не мога да не го направя.

При тези думи Бахар съвсем се напрегна:

— Хайде, Тюлин, стига си увъртала!

— Джем ми се обади днес.

Бахар се вцепени. Реши, че не е чула правилно. Помисли си дали не й говори за някой друг? Имаше ли друг Джем сред познатите й? Сърцето й започна да бие лудо. Тюлин продължи да говори:

— Бях на съвещание. Не му отговорих. И той дошъл на работното ми място, за да говорим.

Бахар не можеше да повярва на чутото. Дали не сънуваше? Всичко бе просто един сън… Нито дума не се отронваше от устата й. Буквално се бе вцепенила. Не беше в състояние да произнесе и една дума.

— Бахар, добре ли си? Тука ли си? Ако те притеснявам, да не разказвам.

Да се притеснява ли? Тюлин въобще не я разбираше. Не бе разбрала любовта й, която въпреки изминалите години не угасваше. Не бе оценила нейната силна любов, с която само заради един негов поглед бе в състояние да подпали света. Значи е смятала, че това е една обикновена любов. Мислеше, че се е измъчвала само защото е твърде чувствителна.

— Какво иска?

Приготви се за отговора. Можеше и да е нещо незначително. Какво ли искаше след толкова години? И все пак един вътрешен глас й нашепваше, че ще чуе думите, които бе очаквала в продължение на много години. Искаше й се да повярва на този глас.

— Искал да се види с теб.

— Така ли…

Дъхът на Бахар спря. На гърлото й сякаш беше заседнала буца. С усилие изрече:

— Добре де, защо след толкова години иска да се видим? Попита ли го?

Тюлин преглътна и рече:

— Едва когато го загуби, човек разбира стойността на това, което е притежавал.

Изведнъж сълзите потекоха от очите на Бахар. Опита се да говори, докато бършеше горещите сълзи, но гласът й не се чу… Знаеше, че щом отвори уста, ще заридае с глас. Поиска да каже нещо, разнесе се само глухо ридание. Като че в този момент тялото й и тя бяха две различни същества. Не успя да се овладее. Колко години не бе плакала така? След онази случка всяка вечер плачеше в продължение на много години, но един ден си обеща, че повече никога няма да плаче. В последните месеци, когато научи за състоянието си, пак не заплака. До този ден.

— Бахар, мила, не прави така, моля те, успокой се! Добре ли си? — Гласът на Тюлин трепереше. Бахар се ядоса заради думите, които й бе казала преди малко.

— Как изглеждаше, добре ли е?

— Откровено казано, не е добре. В очите му имаше голяма скръб. Неотдавна прекарал сърдечна криза. Обаче мога да кажа, че все още е красавец.

Бахар се разсмя, въпреки че сълзите продължаваха да се стичат. Не забелязваше, че е започнала да трепери, плачеше и се смееше едновременно. Трепереше, като че е съвсем гола при минус двайсет градус.

— Добре де, а ти какво му каза?

— Нищо не му отговорих. Казах, че трябва да попитам теб.

— Да беше му казала, че съм щастлива и че изглеждам добре.

— Можеше ли да не му кажа, пиленцето ми, разбира се, че му казах. Пита ме какво правиш, дали си се омъжила, щастлива ли си.

— Ти какво му каза?

— Отговорих му, че си много щастлива. Но не си се омъжила. На кого ли би могла да се довериш след случилото се.

— Веднага си му натякнала.

— Разбира се, че ще му го кажа. Но кой знае защо ми стана мъчно за него. Съжалих го, въпреки че знаеш колко го мразех. Бе така тъжен, разкаян и самотен.

Бахар отново бе започнала да ридае с глас. Хълцанията я задавяха, трудно си поемаше дъх. Едва успя да каже няколко думи:

— Нали доживях този ден, вече мога да умра спокойно.

— Как смееш да говориш така? Колко пъти ти казах да не споменаваш за умиране.

— Смъртта е истината на живота, приятелко.

След кратко мълчание Тюлин отново продума:

— Е, сега той очаква отговор от мен. Какво да му кажа? Кога да дойде да те види?

— Тюлин, в никакъв случай! Недей! Толкова години очаквах Джем…

Изтри с ръка сълзите си. Личеше, че се опитва да се успокои. Гласът й продължаваше да трепери, когато продължи:

— Искам да остана в спомените на Джем с предишния си вид. Да си спомня една красива Бахар. Да не ме вижда такава.

Сърцето на Тюлин се сви. Искаше да говори за хубави неща. Но какво можеше да направи, какво можеше да каже? Накрая изрече:

— Мила Бахар, моля те, не говори глупости! За нас ти си все същата Бахар. Същото красиво момиче.

Докато казваше тези думи, погледът й се бе заковал върху лицето на приятелката й.

Бахар горчиво се усмихна.

— Това е жестоката истина, мила Тюлин. Докога ще се залъгваме, като че не съществува или че всъщност е нещо съвсем друго. Според мен повече не можем да мълчим. Аз преминах онази граница, когато можех да мълча и да се залъгвам.

Продължи да гледа пред себе си. Въздъхна.

— Измисли нещо. Но гледай да не го нараниш. Не го наранявай. Нали е дошъл с болката си при теб, затова с отговора си в никакъв случай недей да подсилваш мъката му. В никакъв случай, Тюлин, моля те!

Тюлин нямаше избор, освен да изпълни желанието й. Съчиняваше най-трудните изречения в живота си. Знаеше, че ще дойде такъв момент, и се бе подготвила. Опита се да се постави на мястото на Бахар. Колко бързо преминаваше всичко пред очите й.

— Сигурна ли си? — попита. — Аз вярвам, че ще се почувстваш добре, ако го видиш. Нали в крайна сметка всичко е свързано с щастието? Това е една малка доза щастие. Защо се отказваш?

— В този момент аз и без друго съм много щастлива. Най-сетне чух думите, които съм очаквала цял живот, какво повече. Много години търсех причината, а накрая чух, че съм обичана. Нека остана жената на неговите мечти, по която копнее…

— Както искаш… Утре пак ще дойда да те видя и ще си поговорим надълго и нашироко.

Щом Тюлин си тръгна, отвори едно от чекмеджетата на големия дървен скрин, който бе поставен пред един от фотьойлите в хола, и извади оттам голям албум в кожена подвързия. Намери снимките от миналото и започна да ги разглежда. Сълзите й продължаваха да текат. При вида на някои от фотографиите успя да се засмее, но при други сълзите й потекоха още по-силно. И все пак я бе обзело спокойствие. Най-после беше получила знак за това, което беше очаквала много години… Тихичко…

24.

Истанбул, януари 2010

Връщайки се от Сапанджа в Истанбул, Тюлин се вслушваше в шума на дъжда. Обичаше да кара кола в дъждовно време. Успокояваше я. Трудно й беше да вижда Бахар в това състояние. Много отдавна бе изгубила самочувствието си. Мълчаливо бе приела съдбата си, сякаш седеше в един ъгъл и чакаше времето, когато ще си отиде от този свят. На Тюлин й се искаше да я хване за раменете и да я разтърси. Обаче много добре знаеше, че когато човек изгуби желание да живее, животът губеше всякакъв смисъл.

Разбираше Бахар. Разбираше я и й даваше право, но сега постъпваше несправедливо към себе си. Риданията й разтърсиха Тюлин. Да можеше да направи нещо, което да премахне всичките й мъки, да й върне усмивката.

Всъщност една среща с Джем можеше да й вдъхне желание за живот. Тюлин бе сигурна в това. И за двамата щеше да е добре. Това бе една възможност за Бахар да се върне отново към живота. Трябваше да я убеди, но тъй като добре познаваше Бахар, знаеше, че не може да й попречи да направи каквото си е наумила. „Да ме помни както в миналото“, бе казала. Колко тъжно… Разказа й, че не иска да унищожи мечтите на мъжа, когото бе очаквала толкова дълго време. Тъй като все още много обичаше Джем, тя не желаеше да убие жената в неговите мечти и да го разочарова. Ах, тази Бахар. Не можеше да забрави сълзите, стичащи се по лицето й, когато й казваше „той дойде при теб, мислейки за някогашната Бахар“.

Рязко натисна спирачките заради нещо черно, което изскочи на пътя. Колата залъкатуши и намали. Отдъхна си, като видя кучето, което се отдалечаваше. Не го удари. Ако в тази тъмнина и дъжда, който се лееше като из ведро, блъснеше горкичкото животно, щеше да се чувства ужасно. Съжаляваше много животните, които не можеха да говорят. Не казваха какво чувстват, какво мислят. Колко тъжно! Изпитваше любов към такива безмълвни същества. Искаше постоянно да ги прегръща, да ги гали. Разстройваше се, като ги виждаше така затворени в себе си, крехки и безпомощни. Искаше й се да направи нещо за тях. И Бахар бе като тях. Тя бе така крехка, така нежна, така наранена… Като малко, ранено врабче…

Тюлин трябваше да направи нещо за приятелката си. Нещо, което да й донесе щастие в нейния тъмен и самотен свят. Всяко идване в Сапанджа я разстройваше още повече. Не издържаше да вижда, че пламъчето в очите на Бахар гасне. Не, така не можеше. Нека си казва каквото си иска, Тюлин ще потърси Джем. Ще направи така, че да бъдат заедно.

Когато се прибра вкъщи, събу обувките си и разтривайки краката си, които в продължение на много часове бяха затворени в обувките, се опита да ги стопли. Погледна към котката Минош, която лежеше свита в кошничката си под фотьойла за четене, поставен край прозореца. Как сладко спеше. Искаше веднага да се обади на Джем, за да разреши проблема, преди да се е отказала. Набра бързо номера. Беше твърде късно, сигурно беше заспал. След известно време Джем запъхтяно отговори:

— Едва сега успях да отговоря. Как си, Тюлин?

— Добре съм. Извинявай, че те безпокоя по това време, но не исках да чакам до сутринта.

— Нима разговаря с Бахар?

— Да, разговарях. Първо й се обадих, след това отидох при нея.

— Е, какво каза? Моля те, не ме оставяй в неведение.

Тюлин не знаеше какво да каже. Как да обясни…

Макар че някога мразеше този човек, сега той й приличаше на малките наранени и самотни врабчета.

— Това, което ще ти кажа, може да те огорчи, но ти не се отказвай.

— Не разбирам.

— Исках да кажа следното. Не желае де те види, но се почувства щастлива от онова, което чу след толкова много години. Накара ме да обещая, че нищо няма да предприема, но този път няма да изпълня обещанието си. Ще ти дам адреса й, иди да я видиш.

— Мога да я разбера защо не иска да ме види. Толкова много я огорчих и се отнесох несправедливо, че е напълно нормално да ме мрази.

— Не те мрази. Може да ти се стори странно, но никога не те намрази. Само… — Млъкна. Не искаше да говори повече от необходимото. „Ако Бахар поиска, ще му каже сама“, помисли. — Има други причини. Както и да е, не ме карай да говоря. Ще отидеш или не.

— Луда ли си? Даже да ми забрани да споменавам името й, докато съм жив, или дори десет деца да има, пак ще отида. Даже отиването ми да не може да върне миналото, най-малкото мой дълг е да застана пред нея, да й поискам прошка. Първо от нея, а после от себе си.

— Добре, ще ти дам телефона й, но те съветвам да отидеш, без да й се обаждаш.

— Права си. И аз така мисля. Тюлин, не знам как да ти благодаря. Много ти благодаря, много…

След като затвори телефона, Тюлин отиде в банята и застана под душа. Почувства облекчение от топлата вода, която се удряше по тялото й, и от чувството, изпитвано, когато се отхвърля някакъв тежък товар, което досега не беше изпитвала. Единственото й желание в този момент беше да си легне и да заспи дълбоко.

Стресна я позвъняването на телефона, докато изсушаваше косата си. „Кой ли може да е?“ — помисли и изтича към стаята, където беше телефонът. Усмихна се, когато видя изписаното на екрана име. Търсеше я Али.

— Късно стана. Не исках да те събудя, но се тревожех за теб. Каза ми, че ще отидеш по важна работа извън града. Свърши ли я?

— Нали има случаи, когато дълги години носиш на гърба си един товар, но не го забелязваш… Ето че днес се отървах от един такъв товар. Олекна ми. Мисля, че направих едно добро дело за някого, когото много обичам.

— Чудесно! А аз си помислих, че е нещо неприятно, и се разтревожих.

— Много си мил. Наистина е много хубаво, че си се разтревожил за мен.

— Разбира се, че ще се тревожа за теб.

Тюлин толкова дълго време бе живяла с чувството, че никой не се тревожи за нея, че сега й се доплака. Колко хубаво бе това чувство! Някой да се тревожи за теб…

— Знам. Само че отдавна не съм преживявала това. Забравила съм това чувство — рече трогната.

— В такъв случай добре ще е да започнеш да свикваш.

След като свърши разговора, Тюлин си легна и като вдишваше аромата на чисто постланото бельо, се чувстваше истински щастлива. Този мъж й харесваше. Може би Али беше мъжът, когото очакваше от много години. Дали след преживените разочарования и когато все повече намаляваха годините до края на живота й, съдбата я бе срещнала с този мъж, давайки й някакъв шанс? Благодарение на многобройните разочарования се бе научила да скрива чувствата си, да не показва, когато някой й харесва или е влюбена. Това ли бе причината за разочарованията й? Не ставаха ли по-големи проблемите й, когато се криеше от тях? Животът й не бе ли отражение на онова, от което се страхуваше? Предпазваше ли се човек, ако не смее да каже „обичам те“?

Много години се бе отнасяла така заради преживените връзки или заради онова, което се бе случило на приятелките й. Извадила си бе поуки от преживяното от Бахар, наложила си бе на никого да не се доверява, защото предполагаше какво ще се случи. Но истината е била пред нея. Животът безмилостно изтичаше и в крайна сметка оставаха само тези мигове. Хубавите спомени, красивите думи, красивите чувства… Не искаше да се окаже в положението на Джем. Може би за нея този случай бе едно предзнаменование. Трагедията в живота на най-близките й хора трябваше да й покаже някои неща. И тя едва сега ги забеляза.

Чувствата започваха да я задушават. Намери опипом в тъмното телефона и отново си легна. Реши, че вече няма да има игри. Започна бързо да пише есемес.

„Ти разбуди в мен чувства, каквито от дълго време не съм изпитвала. Благодаря ти…“

След като се увери, че есемесът е изпратен, отново изпита облекчение. Вече бе сигурна, че на другата сутрин ще се събуди като нов човек. В този миг дочу звука на телефона.

„Щастлив съм, че чувствата ни са взаимни. Лека нощ…“

На колкото и години да си, животът все продължава да те учи на нещо.

25.

Истанбул, януари 2010

Дълго гледа към адреса, който бе написал с черна писалка върху късче хартия. Мастилото се бе разляло върху хартията и бе зацапало буквите, поради което думите бяха нечетливи. „Защо ли се е преместила там? — помисли. — Винаги казваше, че обича да живее в града. Какво ли се е случило, че е решила да се премести да живее на два часа път от Истанбул?“ Изпитваше силно вълнение и ентусиазъм. Мисълта, че пак ще погледне в красивите очи на жената, в която се бе влюбил преди много години и беше избягал, събуждаше у него силни чувства. Би могъл веднага да отиде при нея. Но това нямаше да е правилно.

Когато разговаряха снощи с Тюлин, разбра, че трябва да е предпазлив. Може би първо да отиде там и да види какво ще направи. Можеше да не й се показва. Трябваше да се покаже в момент, когато е сама. Защото имаше единствен шанс. Тюлин не му спомена подробности. Знаеше, че не се е омъжила, но не знаеше дали си няма някого в живота. Може би живееше с някой мъж. Може би си имаше приятел. Не искаше да рискува. Ще отиде, ще разузнае обстановката и после ще се появи пред нея. Да, точно така трябваше да направи.

Прииска му се да потърси Синан и да поиска мнението му. След като прости на Джем, Синан му съчувстваше. Миналата вечер, когато Джем му отиде на гости, му разказа за съжалението си и за желанието да я намери.

— Не издържам вече, Синан — каза. — Всяка нощ се събуждам от един и същ кошмар.

Може би Синан трябваше да го посъветва. Все пак той щеше да е по-обективен. Приятелят му отговори след доста дълго звънене. Отвътре долитаха виковете на Ефе и Джем почти не чуваше гласа на Синан.

— Какво ново, Джем? Как си, добре ли си?

— Добре съм, Синан, имам да споделя някои неща с теб.

— Чакай, много е шумно, нека да изляза навън и ще ми разкажеш.

След няколко секунди отново се чу гласът на Синан:

— Купихме една играчка и Ефе не се отделя от нея. Какво стана? Разказвай.

— Нали щях да помоля Тюлин да ме свърже с Бахар. Снощи ме потърси. Разговаряла. Даде ми адреса й. Ще отида, но исках първо да кажа и на теб. Може да ме посъветваш нещо.

— Какво са говорили?

— Предала й моите думи. Почувствала се много щастлива, но не пожелала да се видим.

— На нейно място и аз бих постъпил по същия начин.

— Знам. Права е. Но Тюлин настоя да отида. Каза, че срещата ни ще я накара да се почувства щастлива. Без нейно знание ми даде адреса и телефона й, но настоя да не се обаждам по телефона.

— Тези работи не стават по телефона. Трябва да отидеш. Щом Тюлин казва така, значи има нещо предвид.

— Аз смятам да не се появявам изведнъж пред нея. Първо да видя какво прави, с какво се занимава. Искам да се появя пред нея, когато е сама.

— Добре си намислил.

Поговориха още малко. Синан го успокои напълно. Джем бе успял да изкупи поне част от вината си. Не беше ли странно, че в продължение на много години бе изпитвал глад за самота, на никого не разрешаваше да прекрачи през невидимите стени, които бе издигнал край себе си. В онези времена обичаше самотата. И в онази самота никога не бе заставал лице в лице със себе си. Така бе упоен, така бе живял несъзнателно, без да мисли за следващите стъпки, че не бе имал възможност да остане сам със себе си. Трябваше да остарее, да се разболее, за да остане с изгарящата самота.

Облече дебелото си палто и излезе навън. Валеше дъжд, примесен със сняг. Времето беше студено, но ходенето в студеното време действаше добре на копнежа, който не можеше да потисне. Чувстваше, че се успокоява, като вдишва леденостудения въздух. Щеше да посети майка си. Много години не искаше да я вижда, тъй като не можеше да преодолее разочарованието. Бе станал голям мъж, дори вече на преклонна възраст, но малкото момче вътре в него винаги напомняше за себе си. Той все още бе малкото момче, което плачеше след колата, с която майка му замина, и след това в продължение на много месеци я чакаше край прозореца да се завърне.

Майка му нищо не си спомняше, държеше се като четиригодишно дете. Вече нямаше насреща си човек, с когото да прави равносметката, която правеше при всеки разговор в продължение на много години. Бе се превърнала в същество, което, щом го видеше, започваше да се смее и все искаше от храната, която стоеше на шкафчето до главата й. Отначало Джем не можеше да разбере защо непрекъснато иска от него нещо за ядене. След това болногледачката каза, че забравяла какво е яла. Същото се повтаряше и когато пиеше вода. Поради тази причина се налагаше да гледа на нея като на дете. И тъй като невъзможността да забрави е най-голямото наказание за човек, може би в това си състояние тя беше по-щастлива от останалите хора.

Когато позвъни на вратата на апартамента на майка си, вълнението му бе отстъпило място на неприятно чувство. Много години бе отказвал да я види. След заболяването й я бе посетил само няколко пъти. Всеки път отиваше по задължение, но този път по собствено желание дойде на посещение при майка си. Бе решил да стигне до извора на страховете си, които бяха причината да измъчва всички около себе си и най-важното, да бяга от себе си. Бе простил на майка си. Бе сигурен, че даже и да не й го каже, тя ще го почувства по някакъв начин.

Майка му бе прекарала целия си живот в опити да поправи младежката си грешка. Да се опитваш да поправиш грешката си… Да осъзнаеш много късно тази грешка… Да живееш със съжаление, което изгаря сърцето ти… Съжаление, което те оставя без сън и без дъх… Като че съдбата на майка му сега бе негова съдба. Прошката, която майка му очакваше от него, сега той очакваше от други. Да му прости онази страхотна грешка, да бъде пак обичан, отново да се чувства сигурен при някого, да му вярва. Знаеше, че докато майка му не му прости, няма и сам да си прости. Такъв бе животът. Каквото дадеш, това ще получиш. Беше простил на майка си. Отдаде грешката на нейната младост, на любовта, която караше човек да изгуби ума и дума, на незнанието й. Вече бе готов да я прегърне.

Влезе вътре и видя майка си. Дребничка, тя седеше като птиченце в огромното легло и безизразно гледаше в телевизора пред себе си. Преди няколко месеца бе паднала и си бе счупила тазобедрената става.

След направената операция й бяха сложили платина, но оттогава не можеше да се движи. Без чужда помощ не можеше да отиде дори до тоалетната. Лекарите казваха, че заболяването й било в напреднал стадий. Някои болни дори забравяли да преглъщат. Преставаше да работи онази част на мозъка, която изпълняваше тези функции. Болногледачката госпожа Нериман застана до главата на майка му и започна да й говори, като сочеше към Джем:

— Лельо Нарин, виж кой дойде. Виж! Синът ти Джем дойде, Джем!

Джем беше готов да заплаче, докато майка му го гледаше, без да го познае. Спомняше си дните, когато застанал до прозорците на тази къща, очакваше майка му да се върне. Отказваше да ходи на училище, за да не се отделя от прозореца. За да не изпусне, ако майка му си дойде. Всяка вечер с мъничките си ръчички се молеше майка му да се върне. Сега тя седеше срещу него като птиченце. Като една малка ранена птичка, която от много години чака синът й да й прости, да я заобича както преди… Точно като самия него… Докато гледаше с празен поглед към него, изведнъж започна да се усмихва. Не съзнаваше нищо.

— Мамо… Виж, аз дойдох. Джем! Твоят син.

— Джем! Джем!

— Майчице моя! — заплака.

Не искаше да плаче в присъствието на госпожа Нериман, но не можа да се сдържи. Седеше на края на леглото и остави върху нощното шкафче чашата с чай, която му поднесе болногледачката.

— Госпожо Нериман, как се чувства мама?

— Слава богу, може да се каже, че е добре. Виждала съм и по-тежки случаи. Следващата седмица ще отидем на контролен преглед. Ще ви се обадя, като отиваме. Знаете, че не ядеше готвено. Но вече яде. Лекарите казват, че вече няма да може да върви, но въпреки това аз всеки ден я хващам под ръка и я разхождам по малко из апартамента. Но сега имаме проблем с тоалета. Ще кажа и на лекаря. Не може да се изхожда. Изпитва болка.

— Защо стана така?

— Е, господин Джем, постепенно забравят всичко. Сега забрави как трябва да се напъва.

Джем отново се обърна към майка си. Тя го гледаше със странна усмивка на лицето.

— Мамо, кой съм аз?

Докато гледаше към него, внезапно започна да вика на госпожа Нериман:

— Защо пускаш чужди хора вкъщи? Колко пъти ти казах чужди хора да не идват вкъщи.

— Лельо Нарин, той не е чужд, той е твоят син, Джем! — рече болногледачката.

— Моят син ли? Джем ли дойде? Сине мой!

Сърцето на Джем буквално се разкъсваше, докато държеше в обятията си малкото тяло, което се бе вкопчило в него.

— Господин Джем, поговорете с нея. Нали не ви вижда често, трудно й е да си ви спомни.

Като галеше оределите меки коси на майка си, Джем си помисли колко много сълзи бе пролял заради тази жена. Изпита дълбоко облекчение. Бе сигурен, че дори да не разбира това, което й казва, ще го почувства по някакъв начин.

— Мамо, много те обичам, мамо! Винаги съм те обичал, мамо, винаги съм те обичал!

Слабите ръце на тази мъничка женица, която нищо не разбираше, нищо не си спомняше, старателно прегърнаха тялото му. Бе разбрала думите му. Джем знаеше, че му е простила. Едничката сълза, която видя, когато хвана майка си за раменете и я погледна право в очите, бе доказателството за това.

Големият мъж се разрида с глас. Госпожа Нериман също се развълнува, започна да плаче, като се тресеше от конвулсии. След като се успокои, Джем измъкна малка кутийка от джоба си. Извади от нея пръстен с изумруден камък и го показа на майка си.

— Мамо, виж, помниш ли го? Виж, мамо?

Женицата се загледа в пръстена. После погледна неразбиращо към Джем.

— Мамо, това е пръстенът, който ми беше дала, когато бях много малък. Каза ми да го поставя на пръста на годеницата си. Това е твоят пръстен. Баба ми ти го дала.

— Дай ми го, дай го!

В този момент майка му отново се бе откъснала от действителността. Мозъкът й пак се затвори, мислите й помътняха. Може би не искаше да си спомня. Може би тези спомени я измъчваха. Разплащаше се със собствената си грешка. Може би тя бе причина за заболяването й. Толкова дълго време бе живяла с мъката и съжалението, че се бе затворила в себе си, което бе единствената възможност да премахне мъката и съжалението й.

Джем напълни чаша вода и я подаде на майка си. Стана, за да постави още една възглавница зад гърба на старицата, която с треперещи ръце държеше чашата и отпиваше от водата, и продължи да говори:

— Мамо, помниш ли Бахар? Бяхме се запознали преди много години. Аз й причиних много мъки, мамо. Сега ще отида да я помоля да ми прости. И ще й дам този пръстен.

Майка му отначало го изгледа внимателно, а после изрече:

— Дай ми вода.

Джем изгледа тъжно майка си и докато й подаваше чашата с вода, почувства онова несравнимо с нищо облекчение, което дава опрощаването. Докато слагаше пръстена в джоба си, пред погледа му оживя онзи сън, който сънува през нощта, когато получи сърдечната криза. Онзи пръстен със зеления камък, мечтата на неговото детство, който криеше и на никого не показваше. Пръстенът! Това бе онзи пръстен…

26.

Истанбул, януари 2010

Синан затвори телефона и като изтри запотеното стъкло, погледна навън. Известно време наблюдава хората, които вървяха по отсрещния тротоар. Тичаха, за да избягат от студа и примесения със сняг дъжд. Обърна глава към огъня в огромната мраморна камина. Взе още едно дърво от купчината отстрани на камината. Заслуша се в пукането на разгорялото се дърво. Това бе любимият му звук. Пращенето, което чуваше от камината. Особено му харесваше да чете книга пред горящата камина.

Седна в креслото. В последно време се безпокоеше за приятеля си. Проблемът не бе само в това, че се бе разболял и бе самотен. В продължение на много години се питаше кога ли ще спре, кога ще осъзнае, че времето вече е отминало. Съзнаваше, че в продължение на много години е бягал, за да не забелязва някои неща.

Докато хората си създаваха някакъв ред и полагаха усилия, за да просъществуват в този ред, той винаги бе бягал от него. Джем трябваше да се изправи пред страховете си. В противен случай щеше да продължи да бяга, колкото и да обичаше Бахар. Знаеше, че този път е различно, че е сериозен, когато твърди, че я обича, че за пръв път намеренията му са сериозни. Да, виждаше се, че много обича Бахар. Ако не беше така, не би рискувал да настрои срещу себе си най-близкия си приятел, да реши да прекъсне и служебните си отношения с него. Да, като човек, който в продължение на много години не бе преживявал нещо сериозно, за пръв път бе имал сериозна връзка. Но ето, че онова, от което се страхуваше, не го напускаше. Здраво бе затворил капака. Но не можеше да продължи по пътя си, ако не отвореше този капак и не се разплатеше. И най-накрая пак бе избягал от самия себе си. Единственото, което знаеше Синан, бе, че този път Джем наистина ще направи опит.

Животът се бе отнесъл по-благосклонно към Синан. Запозна се със Зейнеб и няколко месеца след това се ожениха. Реши да й предложи да се оженят, докато наблюдаваше как тя подрежда къщата също като майка му, и като забеляза, че е уморен, му приготви сок от портокали, за да си изпие лекарството, сготви му любимото ядене, постави във вазата цветята, които беше донесла.

Каза й го така, сякаш й предлагаше да отидат в съседното кафене. „Омъжи се за мен“, й каза. Отначало Зейнеб се засмя и не отговори. Не го бе взела на сериозно. Вечерта преди да заспят, се наложи да й каже, че е много сериозен. А на другия ден започнаха формалностите. Всички бяха много изненадани. Най-много майката на Синан. За десет дни се приготвиха и направиха сватбата.

Джем не дойде на сватбата, понеже по това време не се виждаха. Може би Зейнеб му помогна да прости на Джем. Може би никога нямаше да прости на Джем заради чувството на празнота в живота си, ако не беше Зейнеб. Всъщност след нея и той започна да гледа различно на събитията.

Значи така е трябвало да бъде. Включил е и това в плановете, които животът е направил за него. Всеки в крайна сметка следваше своята съдба. Никой на никого нямаше право да се сърди. Бе сигурен, че се притесняваме, защото не можем да видим голямата картина. Значи в неговата съдба е била вписана Зейнеб, а не Бахар. Ако не беше се измъчил заради станалото, нямаше да отиде в Каш и да се запознае със Зейнеб. Това бе неговата съдба. Да отиде там и да се запознае с тази жена.

Тази мисъл дълго го вълнуваше. Мислеше за това всяка вечер, преди да заспи. По това време благодарение на общата им приятелка Мине реши отново да започне да се вижда с Джем. Един ден Мине между другото му каза, че се видели с Джем и разговаряли, като му предаде разговора им.

— В моя живот никой не ми е бил по-близък от Синан, дори семейството ми. Да можеше да ми прости, да разбере какво изживявам, да можеше да разбере, че обичам до такава степен, че бих се опълчил дори срещу семейството си — казал Джем.

Синан прие тези думи като знак, който е очаквал от дълго време, и поиска от Мине да ги срещне с Джем. И най-накрая след доста време за пръв път се срещнаха на едно от любимите им места — малка рибарска гостилница в „Саръйер“. През цялата вечер Мине говореше и се опитваше да разведри атмосферата. В първите минути се държаха като двама непознати, но постепенно изляха насъбралото се в тях и отново разбраха, че са важни един за друг. Те бяха приятели.

Добре че се бе потрудила Мине… Синан се усмихна. Добро момиче бе тя. Момичето, което въобще не мислеше да се омъжва, сега живееше със съпруга си чак в Сан Франциско. Нямаше да се сдобрят, ако не беше тя.

Джем се изненада, когато научи за внезапната женитба на Синан и Зейнеб, огорчи се, че не е там. Но категорично бе решил да даде прием, за да преживеят пак онази вечер. Това щеше да е почти като тяхна втора сватба. Вечерта въобще не споменаха за Бахар. Въпреки че бяха приятели, Джем се страхуваше да заговори за нея. Отначало искаше да му каже да не се безпокои, но след това се отказа. Не искаше да създава напрежение с тези думи. И след това никога не заговориха за Бахар. Предпочиташе да не споменава името й, когато се налагаше да разговарят за нея. Убеден бе, че е нещо, което ще се преодолее с течение на времето.

Колко страшна бе вечерта, когато се разделиха. Страхът от обвързването бе довел Джем до такова състояние, че за да докаже противното, всеки път прекрачваше с една крачка повече, както наркоманът всеки път увеличава дозата си. Държеше да докаже на себе си, че не се е привързал… Че не е попаднал в плен на другия… Бе проява на предизвикателство към любовта, но предизвикателство, което още в началото ще бъде поражение. Кой ли досега бе спечелил срещу любовта?

Сутринта след онази нощ бе отишъл в един много ранен час при Синан. Изглеждаше като призрак. Очите му гледаха в празното, усмихваше се машинално. Погледът му беше като на полудял. Синан се опита да направи някакво заключение по измъчената му усмивка, но не успя. В един момент помисли, че някой е починал. Личеше, че Джем е пил много. За да не го предизвика, Синан не се обади. Дълго седяха пред камината в хола, без да продумат нито дума. Синан за пръв път почувства жалост към приятеля си. След като помълчаха известно време, без да вдига поглед от земята, Джем каза:

— Свърши, вече съм свободен, мога да правя, каквото си искам.

След това ядосано скочи на крака и започна да говори, като повиши тон:

— Свърши, казвам. Вече ще ходя, където си искам, колкото си искам ще оставам! Ще лягам, с която искам, и няма да изпитвам угризение на съвестта! Няма да се ядосвам вече, че не мога да остана сам вкъщи! Няма да ме интересува някоя къде е, какво прави! — Със зачервени очи се обърна към него и продължи да вика: — Ах, това любопитство, то ще докара рак на човека, рак!

Изведнъж скочи на крака, като хвана Синан за раменете, разтърси го и продължи да говори:

— Виж ме, виж! Аз съм един свободен мъж, свободен, разбра ли?

След тези думи започна да плаче. Продължи да вика срещу Синан, който се опитваше да го успокои.

— Аз съм свободен мъж, свободен!

Продължи да повтаря това изречение. Изглеждаше, че трудно ще се успокои. Синан от много години не беше го виждал в това състояние. Блъснаха се във вазата, поставена върху масичката до фотьойлите, и Зейнеб, която се събуди от шума, дойде до вратата и ги гледаше с ужас. Синан й кимна да влезе вътре, опита се да й каже, че няма нищо. Жена му донесе чаша вода и успокоително, постави ги върху масата и излезе.

След като говори известно време на себе си, под влияние на успокоителното, Джем заспа на фотьойла пред камината. Целия ден прекара в сън, събужда се един-два пъти, за да пие вода, и пак заспиваше. Два дни не стана от онзи фотьойл. Накрая Синан насила го накара да хапне нещо. В този момент се стовари на фотьойла и отново започна да говори. Бе извършил нещо страшно. Най-страшното, което човек можеше да направи на любимата си.

Приятелят му всъщност разбираше защо го е направил. Знаеше, че докато не отвори капака на онези страхове в себе си, ще прави страшни неща. Но и той не очакваше да стигне дотам. Помисли за Бахар. В какво ли състояние се намираше. Какво ли мислеше и чувстваше? Пак ли щеше да обича Джем, ако имаше машина на времето, която да го върне.

Според Синан времето и търпението бяха най-добрият лек в този момент. Защото тяхната бе такава раздяла, че не можеше нито отново да бъдат заедно, нито бяха в състояние да забравят преживяното…

27.

Истанбул, януари 2002

С телефона в ръка Бахар остана неподвижно на мястото си, като се опита да потисне надигащото се у нея странно чувство. От колко време не й отговаряше и не я търсеше. Знаеше, че Джем не обича телефоните, но сега преценяваше поведението му по друг начин, тъй като в последно време забелязваше нещо странно в действията му. Запита се къде ли допуска грешка. Или се лъжеше в своята преценка по отношение на неговите действия, или действително грешеше.

Стъписа се от внезапно връхлетялата я мисъл. Не искаше да мисли за това, но тази мисъл буквално се бе заковала като гвоздей в мозъка й. За Джем тя не бе достатъчно красива, достатъчно привлекателна, достатъчно млада. Знаеше, че той е мъж, на когото подхождат по-млади и по-красиви от нея жени. В началото на връзката им тя самата се бе изненадала от интереса му към нея. Изобщо не предполагаше, че той ще прояви внимание към нея. Всъщност Селин вероятно именно това имаше предвид, когато казваше „не е подходящ за теб“. Същото се опитваше да каже и Синан в първата вечер на запознанството им. В началото го разбра правилно! Но после той започна да увърта: „Казах го, защото Джем не е имал сериозна връзка.“

Вероятно нямаше друго обяснение за това, че от два дни не отговаряше на позвъняванията й или че не я търсеше. Беше омръзнала на Джем. Не я искаше! Явно си бе намерил по-хубава и по-млада жена. Бахар, по чиито бузи се стичаха сълзи, се отпусна във фотьойла. Не можа да заспи през цялата нощ. Непрекъснато гледаше към телефона, проверяваше дали няма съобщение.

След няколко часа имаше репетиция. Нищо не й се захващаше през последните дни, макар че се налагаше да работи едва ли не по шест или седем часа всеки ден. Нито репетициите, нито представленията й се удаваха, както би искала. Умът й постоянно бе зает с други неща. Затрудняваше се да се концентрира. Не й се ставаше от леглото, искаше й се да зарови глава във възглавницата и да спи.

Погледна се в голямото огледало в банята. Преди всичко не бе достатъчно слаба. Вероятно бе единствената балерина с тези килограми. Не се харесваше, въпреки че теглилката винаги показваше петдесет килограма, а хората я хвалеха за килограмите и тялото й. Заради професията трябваше винаги да изглежда слаба и във форма. Това оказваше такъв силен натиск върху нея, че булимията, от която не можеше да се отърве още от детските години, в последно време отново се проявяваше. Опитваше се да я контролира, доколкото й позволяват възможностите, но действително нямаше друг начин, за да премахне онова страхотно чувство на вина, което изпитваше след ядене.

Звънът на телефона я накара трескаво да се втурне към хола. Помисли, че я търси Джем. Страхът й и гневът й бяха преминали, на тяхно място се настани едно необяснимо вълнение. Взе телефона, но остана разочарована. Отговори с отчаян глас:

— Добро утро. Готова ли си? След малко тръгвам.

Търсеше я Селин. На случая гледаха от толкова различни точки, че на Бахар не й се искаше да й разказва. Колкото пъти се заемеше да й разказва нещо, свързано с Джем, накрая Селин се отегчаваше. Започнеше ли да й разказва за щастливите им мигове, Селин се държеше като че ли не е истина и се опитваше да й докаже, че се лъже. А появеше ли се някакъв проблем, заявяваше: „Виж, нали ти казах, бях права.“ Затова реши да не й разказва нищо.

— Не, не съм готова още. Не се чувствам добре. Ще отида на лекар. И ти иди. Може да взема един-два дни болнични. Нали днес нямаме представление. До един-два дни ще се оправя.

— Но ти всичко започна да изоставяш, моето момиче. Ще се провалим на подборните контроли. Единствено заради теб няма да мога да взема онази роля.

Бахар не знаеше какво да отговори. Трябваше ли да й предаде онова, което Сердар Акяваш й беше казал? Не знаеше как да й го каже. Не, в този момент не можеше да го стори. Трябваше да почака още малко и да й го каже в подходящ момент. Не умееше да лъже. Да не казваш истината и да лъжеш бяха две различни неща. Не, не, по някакъв начин трябваше да й го каже. При това нямаше нужда да разказва всичко, както си е. Достатъчно бе да каже онова, което мъжът бе подсказал.

— Да беше се включила в двойка с друга дубльорка.

— Щях да го направя, разбира се, ако знаех, че ще се появи някой си Джем и ще те обърка така. Но всеки вече си има дубльорка и не е лесно да намериш друга. Така ли постъпват приятелките?

— Аз нищо не съм направила. Само ти казвам, че съм болна, толкова.

— Разказвай ги на шапката ми! Или ще ходите някъде, или ще се затвориш вкъщи.

Ето, че не можеше да й каже! Не знаеше как да разкаже на Селин онова, което мислеше режисьорът! Добре, човекът беше го казал, но в последните дни представянето й на сцената беше под всякаква критика, така че можеше да се откаже. В този момент й се прииска Тюлин да е при нея. Тя не приличаше на никоя от двете. Имаше различен поглед, защото беше шеф в едно голямо издателство. Винаги гледаше обективно на нещата, никога не намесваше чувствата, контролираше добре всеки етап. В службата бе толкова натоварена, че не можеха често да се виждат и да разговарят дълго по телефона. В този момент само Тюлин можеше да я разбере.

Беше като замаяна от цялото това търсене на причините. В сценариите, които измисляше от негово име, и отговорите, които даваше, все нещо липсваше. Не можеше да са лъжливи чувствата, които изпитваше, когато е при него, когато го гледаше в очите. Непременно съзираше истината в очите му, когато го погледнеше. Или не беше така? От него ли очакваше да й го каже? Да разбере и да си тръгне ли? Как можеше да се случват такива неща, когато всичко вървеше добре?

Приемаше, че Джем е различен. Запозната бе и с предишния му начин на живот. Заради нея се бе отказал от него. Двамата се бяха променили, станали бяха различни, бяха започнали да правят неща, които преди не са правили, да мислят онова, което преди не са мислели, да се страхуват от онова, от което преди не са се страхували. Но не означаваше ли това любов?

Да се промениш доброволно заради друг човек. Бахар разбираше, че тази промяна му е дошла в повече. На Джем му домъчняваше за стария живот. Може би бе решил, когато по време на това пътешествие беше далеч от Бахар. Едно дълго отлагано решение.

Бахар стана, отвори прозореца и започна да гледа навън, за да не мисли повече за подробностите, които засилваха тревогата й. Точно в сградата отсреща бяха отворили кафене. Въпреки студа хората седяха на масите отвън.

Не можеше да попречи на мислите си. Сега по-добре разбираше причините за онези внезапни промени. На Джем му бе омръзнало!

Добре й дойде студът, който изпита. Чувстваше студа. Леденият вятър проникваше под ръкавите на тънката нощница, обземаше цялото й тяло и я връщаше към самата нея. Хората трескаво тичаха наляво и надясно, ученици с книги в ръце вървяха и разговаряха на висок глас, девойка в униформа, хванала за ръка по-възрастния си приятел, срамежливо се усмихваше. Какви ли мечти имаше момичето? Да завърши училището, да се омъжи за любимия си, да има деца от него, да има хубава професия и до края на живота си да живее щастливо.

Не бяха ли такива и нейните мечти? На нейните години и Бахар бе вярвала, че мечтите й ще се сбъднат. Но животът бе безпощаден. Изваждаше пред теб такива сурови, болезнени реалности, че не оставяше и следа от тези розови мечти. В продължение на много години ги съблазняваха с приказки с щастлив край и романтични филми. И още в първия си опит изпитваха мъката.

Запита се как ли се чувства Джем, с когото не бе разговаряла откакто замина за Анкара. Понякога, дори когато беше при нея, внезапно се променяше, превръщаше се в съвсем друг човек. В началото Бахар се изненадваше от тези внезапни промени. После започна да свиква. Знаеше, че след като в един момент изглеждаше щастлив и доволен, в следващия без причина или по неизвестни причини се превръщаше в опърничав и нервен човек. В такива моменти двамата ставаха врагове. Бахар изпитваше желание веднага да се отдалечи или да заплаче, но не помръдваше поради безпокойството, че ако си тръгне, ще стане още по-лошо.

Стана й студено. В момента, в който се обърна, за да си вземе някаква дреха, се сепна от звъна на телефона. Погледна към телефона: гневът и страхът я бяха напуснали и вместо това почувства обида. Търсеше я Джем. Прие разговора и застана неподвижно. От устата й не излизаше нито дума. Сякаш всичко, което бе обмисляла в продължение на часове и искаше да каже, се бе изпарило. Стори й се, че мълчанието е продължило с часове.

— Съжалявам, че не ти се обадих.

Искаше й се да се развика, но от устата й не излизаше нито звук. Не знаеше какво да каже. Така се страхуваше да не го загуби, че не смееше нищо да попита, нито да каже каквото и да е.

— Бахар, знам, че те огорчих. Но вярвай ми, целта ми в никакъв случай не бе да те обидя. Права си, че каквото и да се е случило, трябваше да ти се обадя, но ми се прииска за малко да остана сам.

Отново се възцари мълчание. В такива моменти страхът на Бахар се увеличаваше още повече. Тъкмо започна да се притеснява, че след малко ще й каже неща, които се страхува да чуе, Джем продължи да говори:

— Не разбирам защо така се получава.

— Виж, може да искаш да останеш сам. Това е съвсем естествено. Но можеше поне да се обадиш. В такъв случай и аз нямаше да се почувствам така зле.

— Права си. Не се ядосвай, моля те.

— Не се ядосвам. Човек не може дълго време да се сърди на любимия си човек.

— Аз се върнах. Ако искаш да те взема след работа. Ще хапнем нещо, може да отидем на кино.

— Може. Но днес няма да работя. Вкъщи съм.

— В такъв случай ще те взема от къщи. Ще решим, когато дойда.

След като затвори телефона, Бахар почувства, че успокоението и безпокойството са си подали ръце в нея. Макар че напрежението бе приключило, безпокойството не я напускаше. Пак не можа нищо да каже. В моменти, когато искаше да му сподели чувствата си, или мълчеше, или сменяше темата. Знаеше, че я обича по свой начин, но имаше моменти, в които й се искаше да й го каже.

Целия ден седя до прозореца и наблюдава навън. Нищо не й се правеше. Не й стигаше, че бе приключило продължилото два дни напрежение. Имаше някакъв проблем, усещаше го. Това бе такова нещо, че унищожаваше дори най-хубавите моменти. Останала бе без сили от усилията, които полагаше, за да улови душевните падения и извисявания у Джем, да нагажда крачките си към неговите. До вечерта нямаше работа. Реши да отиде в офиса на Тюлин на булевард „Истиклял“. Облече се набързо и излезе. Времето бе много студено. Сложи си дебелите вълнени ръкавици. Трябваше да намери такси. Да, беше наблизо, но нямаше сили да направи дори няколко крачки. В такова време не бе лесно да се намери свободно такси. А ако намереше, се изискваше и умение, за да убеди шофьора да я откара на кратко разстояние. Шофьорите, които в слънчево време спираха на всяка крачка пред човека и предлагаха да го качат, се изгубваха, щом застудееше или завалеше. Поздравиха се с момчето от вестникарската будка и тя скочи в първото свободно такси.

— Към „Съраселвилер“… — изрече плахо. Успокои се, че човекът не й се скара.

Докато пътуваха между магазините и кооперациите, се чувстваше като котенце, което е изгубило пътя си. Нямаше никаква идея какво трябва да направи. Искаше да стане някакво чудо и да се промени това объркано положение, да види всичко в цялата му яснота. Докато таксито се движеше от „Гюмюшсую“ към центъра, тя неволно погледна към входа на сградата. „Ех, да можех да те разбера — си каза, — да можех да те разбера…“ Таксито зави наляво от културния център „Ататюрк“, отмина светофара и спря вдясно. Шофьорът я гледаше с неразбиращ поглед. „Може би — си каза Бахар — му е дожаляло за мен!“ Плати и бързо слезе от колата. Пое си дълбоко дъх. Обичаше това място.

Погледна към сградите с избелели цветове, които въпреки това с цялото си великолепие предизвикваха новите сгради, и към морето от хора пред себе си. Въпреки студеното време пак бяха изпълнили „Истиклял“, по този странен булевард на Истанбул можеше във всеки час на деня да срещнеш най-различни хора. Много обичаше този булевард, защото събираше старото и новото, бялото и черното, съдържаше в себе си всякакви контрасти. С бързи крачки навлезе сред множеството и продължи да върви, като се оглеждаше.

Като дойдеше тук, винаги играеше любимата си игра. Наблюдаваше хората, измисляше по някаква история за тях. Всички са свикнали в живота да си слагат маски, но очите не могат да скрият истината. Облаците на тъгата се появяваха дори в най-радостните моменти… „Като съм дошла дотук, дали да не вляза в църквата и да запаля една свещичка“ — помисли си. „Сент Антоан“ бе най-красивата църква, която бе виждала. Духовната атмосфера, която се долавяше през витражите, й действаше добре.

Замислена, бе стигнала до сградата, където се намираше офисът на Тюлин. Асансьорът с трясък спря на петия етаж, тя излезе и почука на единствената стая, намираща се на етажа. След няколко секунди високо, слабо момче с очила, което бе облякло шарен пуловер върху сивата риза, отвори вратата и усмихнато се дръпна настрана. Топлият въздух, който я лъхна, когато влезе вътре, припомни на Бахар колко е студено навън.

— Ооо, кого виждаме! Милата госпожа Бахар дошла в нашето огнище. Добре дошли, моля!

На Бахар не й беше до разговори и шеги с колегите на приятелката й. Искаше да види Тюлин.

— Не се обадих, преди да дойда, но Тюлин свободна ли е?

Момчето, което пое палтото й, отговори:

— Да, да. Сега е свободна. Може да минеш.

Като премина през чакалнята, спря пред първата врата вдясно и леко отвори вратата. Надникна вътре и погледна към Тюлин, която седеше зад бюрото и си водеше някакви бележки.

— Ехооо, ехооо, аз дойдох.

Тюлин смъкна на носа си очилата и без да става от мястото си, я погледна. След това се усмихна:

— А, Бахар. Добре дошла. Защо не се обади.

— Откъде да знам. Не знаех какво да правя. Казах си, че може да отида в църквата. После си помислих защо да не дойда при теб. И ето ме тук.

Седна в креслото с цвят на слонова кост, което бе поставено пред отрупаното с книги бюро. Обичаше това място. Обичаше книгите. Искаше да сподели с Тюлин поне част от страховете си, за да й олекне, но не знаеше как да го направи.

— Какво ще пиеш?

— Не знам, може би кафе с мляко.

Тюлин вдигна телефона и докато поръчваше две кафета с мляко, Бахар взе една книга от бюрото и започна да я прелиства. Бе любовен роман. Не желаеше да чете любовни романи.

— Хайде, разказвай. Развълнувана си. Дано е на добро?

Бахар въздъхна дълбоко. Затова обичаше Тюлин. Разбираха се без думи.

— Как ще разбереш един човек обича ли те или не?

— Как ти хрумна това сега?

— Отговори ми. Как ще разбереш?

— Труден въпрос. Приятелят или любимият? Защото двете неща са различни.

— Любимият.

— Още по-труден въпрос. Само от едно нещо не можеш да разбереш. Защото историята на всеки е различна. Освен това някои хора не умеят да показват обичта си. Това не значи, че не обичат. — Спря и си пое дъх. Тъжно се усмихна. Върна се години назад. По времето, когато се боеше да признае, че обича… После продължи: — Понякога това, което смяташ, че е пречка за продължаването на една връзка, може да не заплашва връзката. Оттам научаваш нещо. Всъщност те отвежда на мястото, където трябва да бъдеш. От това място зависи съдбата ти.

— Според теб онова, което ние преживяваме с Джем, е част от голямата картина ли?

Тюлин се усмихна.

— Виж, мила Бахар. Понякога преживените изпитания може да направят тази връзка по-здрава.

Бахар отговори с наведена глава:

— Права си… Но даже тези мисли не намаляват болката ти.

Тюлин се усмихна тъжно и прошепна:

— Права си. Но никой не ти казва, че подхранваната с мъки любов не става по-голяма. В любовта няма спокойствие. Настъпи ли спокойствие, значи любовта отдавна си е отишла.

Бахар въздъхна и се усмихна, като продължи да си играе с гривната си с черен камък.

— Правилно. Може би това неспокойствие се нарича любов.

Помълча и погледна с насълзени очи към Тюлин.

— Но не разбирам. Защо един ден се държи много добре към мен, а на другия — много зле? Тъкмо когато си мисля, че не ме обича, че не ме иска, той прави нещо, от което разбирам, че всъщност не е така. И тъкмо когато започвам да мисля по този начин, той прави пак нещо, с което отново ме разочарова. Защо?

Тюлин забеляза, че любовта, за която бе затворила сърцето си заради преживените преди много години разочарования, поднася все същите изненади на всеки, който я изпитва. Любовта не се променя.

— Защото любовта е такава. Сътворена е от най-голямото щастие и най-дълбоката мъка на света. — Продължи да говори след кратка пауза: — Според мен ти си късметлийка. За съжаление днес вече няма много хора, които изживяват истинската любов, въпреки че може и да е горчива.

Възрастна жена с престилка на розови карета и големи джобове влезе в този момент и като сервира на масичката кафетата с мляко, излезе. В стаята се бе възцарила тягостна атмосфера. И двете знаеха, че в тази игра няма нито победители, нито победени. Бахар отпи от кафето си и погледна към Тюлин.

— Кога за последен път си се влюбвала?

Спомените хвърлиха сянка върху лицето на Тюлин. Това бе стара история. С тъжен край… По време на онази жестока автомобилна катастрофа бе изгубила голямата си любов. Но имаше още една причина, която досега не бе споделила с никого, но поради която чувстваше душата си пуста. Не бе посмяла да каже на любимия мъж „обичам те“, докато не почувства студения дъх на смъртта. Побоя се да му го каже. Произнесе думите, когато той беше в реанимацията.

И не знаеше дали я чу или не, защото въобще не дойде в съзнание. В онзи ден Тюлин се закле, че никога няма да изпусне момента, че няма да се бои да каже „обичам те“. Но не се появи никой, на когото да може да признае, че го обича. Въпреки че го чакаше от много години. Въпреки че съчувстваше на Бахар, от друга страна, я смяташе за късметлийка, че изпитва тези чувства. Истинската любов невинаги се изпречваше на пътя на човека.

— Бе толкова отдавна, че… Знаеш онази стара история… Повече не се случи.

Опита се да се усмихне. Тюлин говореше истината. Всеки следва съдбата си. Поради това беше безсмислено да насилваш и да изхабяваш себе си и другия срещу теб. Случваше се онова, което трябва да стане.

Не знаеше колко часа седя при Тюлин. Стъмваше се, когато излезе навън. Вдъхна студения въздух. Чувстваше се по-добре. Тюлин бе единствената, която я разбираше и й помагаше да се почувства добре. Между тях съществуваше някаква специална връзка. Понякога се разбираха без думи. Не беше опърничава като Селин. Бе внимателна и грижлива. Понякога дори изпълняваше ролята на майка. Въздъхна, като продължи да върви с ръце в джобовете. Искаше един ден да я види много щастлива, да е срещнала мъжа на своите мечти.

Когато влезе вкъщи, навън бе станало съвсем тъмно. Съблече палтото си и го окачи на закачалката. „Ама че съм измръзнала“ — си каза и взе от масичката дистанционното. В момента, в който включваше телевизора, се сепна от есемеса, изпратен на мобилния й телефон. Трескаво изтича към закачалката, където бе оставила чантата си, и извади телефона. Съобщението бе от Джем.

Съобщаваше „След пет минути съм там“.

Бахар се развълнува. Колко странно, въпреки изминалото време вълнението й не намаляваше. Погледна се в огледалото, а сърцето й продължаваше силно да тупти. Оправяше с ръце косата си, когато звънецът иззвъня. Натисна копчето на автомата и пое дъх, докато се отваряше външната врата. Изтръпна при мисълта, че след малко ще влезе носителят на очите, които не се насищаше да гледа, мъжът, за когото мислеше, че никога няма да спре да обича, където и да е.

Чу, че асансьорът със силен трясък слезе до долу, а след това със същия силен трясък започна да се изкачва. Вълнението й се усили още повече, когато огромният асансьор с цялата си тежест и издавайки някакъв ужасен звук, спря на площадката и се чу скърцането от отварянето на вратата. Свят й се завиваше от стъпките, които се приближаваха към нея. С всяка следваща стъпка чувстваше, че лицето й изгаря. Когато стъпките спряха пред нейната врата, затаи дъх в очакване.

Отвори вратата. Вече бе срещу нея. Любимият мъж, когото не се насищаше да гледа, когото нямаше да й омръзне да обича и в чиито очи се губеше. Каквито и необясними неща да направеше, въпреки че поради неспокойния му дух понякога се чувстваше като в ада, тя го обичаше с несекваща любов. Застанал насреща й, Джем дълго се взира в нея. Жълто-зелените пламъчета в очите му се виждаха още по-ясно. Нежността, която видя в тези очи, породи у нея желание да заплаче. След като преживя няколко дни като в ада, сега раят беше в краката й. Дори в „Божествена комедия“ може би нямаше такива силни и бързи преходи между ада и рая!

Като продължаваше да я гледа в очите, Джем бавно се приближи до нея. Бахар чувстваше горещия му дъх върху лицето си. Обхвана с ръце лицето й, повдигна лекичко главата й и отметна назад косата й. Бахар се страхуваше, че може да направи нещо погрешно и ще развали този момент. Стоеше, без да помръдва. Затвори очи. Знаеше, че ще се разплаче, ако още малко продължи да гледа тези искрящи очи. Изведнъж почувства като че огън е паднал върху устните й. От очите й бавно се отрони една сълза, която не успя да задържи. В момента, когато по устните си усети топлината от този огън, сълзите й потекоха на воля.

Целува я дълго, до насита, с копнеж. С преливаща отвътре любов… С внимателни движения, без да се откъсват един от друг, с впити устни и преплетени тела минаха през малкото коридорче. Когато стигнаха пред спалнята, Джем бутна вратата с ръка и я отвори. Пред леглото, покрито с бяла бродирана покривка, бавно свалиха дрехите един на друг. Отпуснаха се на леглото с пламнали тела. И двамата настръхнаха, когато студената покривка се допря до телата им. „Ето, това е раят“ — помисли. Да бъдеш в прегръдките на любимия мъж…

Нищо на този свят не можеше да се сравни с удоволствието, което изпитваше в този момент. Тялото й затрепери, когато Джем започна да я целува по врата, гърдите, корема. Отново го погледна в очите. В тях видя вълнението на преживявания момент. Очите на Джем ставаха зелени, когато се любеше. Ето че пак се връщаха към зеленото. Колко бе красив! Бахар отново почувства, че са едно цяло. Бе жената на Джем… Бахар бе жената на Джем.

28.

Истанбул, март 2002

Джем с празен поглед се взря в празната чаша от цветен кристал. Бе друг. Вече не бе същият човек отпреди една година. Различни бяха и страховете, притесненията, нещата, които го правеха щастлив, и очакванията. Може би именно поради това се страхуваше така много. Осъзнаваше, че човекът, когото вижда в огледалото, му е чужд.

Много се страхуваше от човека, който бе предизвикал тази промяна, от Бахар. Боеше се какви ли други промени може да направи тя. В живота му вече имаше два периода: преди Бахар и след Бахар. Самоличността, която бе моделирал сам в продължение на много години, под влияние на чужда личност започваше да не го слуша. И Джем се страхуваше, при това много.

Страхуваше се да не загуби, когато до такава степен се бе разкрил пред някого, когато обичаше толкова много, че изпитваше копнеж по очите, ръцете, нежната извивка на врата, бялата кожа, страхуваше се, че в момент, когато някой така силно го е привързал към себе си, може да си тръгне и да излезе от живота му, като го остави да попадне в дълбока душевна изолация и сред жестоки мъки.

„Какво е това, което наричат любов — казваше преди. — Само няколко сърдечни трепети, едно-две желания за допир, желание да гониш, вместо да бягаш. Преходно.“ Сега една след друга преглъщаше изречените големи думи.

Така се бе изплашил от чувствата си, че след завръщането си от Анкара не се подаде на съжалението, което изпитваше. Бе разбрал, че отдавна се е изгубил в духа на другиго, въпреки че обичаше да бъде чужденец в някое друго тяло. Че когато бяга от някого, всъщност тича към човека, от когото бяга… Това предизвикваше още по-силен страх у него. Каквото и да се случеше, щеше да докаже на себе си, че не е така.

Мълчанието на Бахар по телефона, нейният финес, видът на подплашено птиче предизвикваха проклетото съжаление у него. Но размерите на обхваналия го страх надхвърляха съжалението. В тази борба при всички положения победител щеше да бъде страхът…

През следващите дни се опитваше да избяга от страховете си, но не забелязваше, че в стремежа да докаже самия себе си, постоянно повдигаше летвата по-нагоре. А също и онова, което можеше да го сполети при тази височина. Колкото и да се опитваше да си доказва, че когато поиска може да си тръгне, че е същият Джем, всъщност не беше така. Чувстваше се като същество, което с течение на времето се променя. При Бахар беше слаб и неспособен, ужасяваше се от чувствата, които изпитваше, когато я погледнеше в очите.

Такава крехка красота! Нежна и плаха като птичка… Бе така наивна, така чиста, така красива, че не можеше да овладее възхищението си, когато я видеше. В състояние бе да захвърли всичко и да живее само гледайки я до края на живота си. Тази жена му принадлежеше!

Но моментът, в който си помислеше това, чуваше онзи глас: „Не вярвай. Видя какво стана, когато повярва! Видя майка си! Дори майка ти изостави малкия си син заради един мъж и заради друг живот. Щом майка ти направи това, защо да не го направи и някоя друга? Спомни си Лейла! Как й повярва! Как се излъга! Как те остави и отиде при другия мъж?“ Този глас го убиваше. В момента, в който го чуеше, се амбицираше. Щеше да се докаже на самия себе си.

Бахар бе толкова наивно момиче, че каквото и да направеше, го приемаше с тежко мълчание. Нито го упрекваше, нито му се сърдеше.

Когато разговаряха по телефона, Джем измисляше някаква глупава причина и изчезваше, разказваше страшни истории за брака и обвързването, често излизаше с приятели, като не я канеше. Започна по-рядко да я вижда. Докосваше се до други тела и когато го правеше, не успяваше да удържи амбициите вътре в себе си. Но по някакъв странен начин вместо да се почувства по-добре, като си мисли, че е все още свободен, той изпитваше точно обратното. Когато отидеше някъде, мислеше за Бахар и ставаше още по-настървен. Бе като една страшна машина, чиято пружина се бе напрегнала. Сам дори не знаеше къде ще спре. Единственото му желание бе да унищожи този ненаситен звяр в себе си, с който не можеше да се пребори.

Изпи и последната глътка уиски и направи знак на сервитьора да донесе сметката. Бе закъснял. Трябваше да е при Бахар преди половин час. Бързо скочи в колата си и докато се придвижваше през натоварения трафик на булеварда, си помисли дали всъщност нарочно закъсня или подсъзнанието му играеше някаква игра.

Мястото на срещата им бе една стара гръцка таверна, която отдавна не бяха посещавали. Бахар много обичаше това място, казваше, че тук се чувствала като в отминалите времена. Джем се извини за закъснението и след като поръча ракия на сервитьора, се усмихна на Бахар. На лицето й се бяха изписали познатите спокойствие и крехкост. Пак нищо не го попита, нито защо е закъснял.

— Движението беше ужасно. Съжалявам, накарах те да чакаш.

— Няма значение. Аз погледах малко Босфора. Добре ми дойде.

Тази нейна наивност го убиваше. Искаше да се ядоса, да вика, да го обижда, да ругае. Да му каже колко долен, жалък мъж е! Може би тогава ще се отърве от тежкия товар на съвестта си. Може би тогава нямаше да се чувства зле заради нещата, които мисли, че прави за свое добро.

Сервираха си по малко в чиниите от различните мезета на масата и тъкмо се канеше да опита, когато зад гърба си дочу един глас, от който изпадна в ужас. В един момент помисли, че не е истина. Може би нямаше да познае този глас, ако беше минало повече време, но бе невъзможно да забрави изживяното преди две нощи. Неше ли беше името й или как!

Не трябваше да позволи да се разбере нещо. Жената, която със саркастична усмивка се приближи до масата, скръсти ръце и заговори:

— О, кого виждам! Джем, как си?

Джем се постара да не показва притеснението си и отговори:

— Добре съм… Изненадах се. Какво търсиш тук?

— Като живеем в Анкара, това не означава, че няма да дойдем в Истанбул, сладурче. Утре имаме среща. Виж ти какъв късмет. Едва пристигнах и те срещнах.

— Да, виж ти какъв шанс.

— Явно е, че животът не желае да останем разделени.

Едва изрекла това, жената се разсмя и продължи да флиртува, без да обръща внимание на Бахар. Джем почувства, че огнена вълна напредва към главата му и че се изпотява. В един момент не знаеше какво да каже. После направи опит да смени темата:

— Да, Анкара ме умори. Вашата фирма ме принуди да се потрудя доста. Но по този начин потренирахме за следващата задача.

Жената предизвикателно отговори:

— Да, пътуването в Анкара бе много изморително. Но това, че сте тренирани, не означава, че следващия път няма да се уморите.

В този момент на Джем му се прииска да погледне в лицето Бахар, но не можа да помръдне от мястото си. Каква отвратителна жена! Не искаше да си тръгне!

— Ееее… Много ти благодаря за помощта. Довиждане.

Надяваше се, че жената вече ще разбере. По много ясен начин бе дал сигнал, че любимата му е до него. В подобни случаи някои жени стават още по-нагли и нарочно затрудняват човека насреща си.

— Няма за какво! Аз ти благодаря. Прекарах много добре. Ще ти бъда благодарна, ако следващия път пак се обадиш и ми благодариш.

Жената си тръгна, а той се изплаши, че огънят вътре в него се вижда и отвън. Страхуваше се да погледне Бахар в очите. Дали бе разбрала? Какво щеше да й каже? Спешно трябваше да измисли нещо. Нещо, с което да спаси положението!

— Тази жена ме преследва от много отдавна… Винаги, когато имаме работа с нейната фирма, ми досажда. Като че ли сега изревнува от теб.

— Разбрах.

Нали понякога една-единствена дума се превръща в най-значимата, така и за Джем тази дума можеше да означава всичко. Какво ли искаше да каже? Разбрах, вярвам ти или аз всичко разбрах, тия ги разказвай на шапката ми? Може би в този момент това бе дума за сбогом.

Докато обмисляше тези неща, изведнъж осъзна настъпилото мълчание. В този момент се престраши да погледне към Бахар. Седеше насреща му с тънички ръце, с все същата наивност и сломеност. После изведнъж забеляза! Малките й ръце трепереха! Въпреки това тя не проронваше нито дума, не отправяше злобни погледи към него и не ругаеше. Той почти се задушаваше от чувството за вина. Съвестта му не понасяше извършеното спрямо тази мъничка като птичка жена, която очакваше внимание и ласки от него. Не издържа, притегли я към себе си и силно я прегърна. Зацелува косата й, вдъхна дълбоко аромата й. С всяка своя клетка почувства, че обича тази слаба, крехка жена.

— Моля те, не си мисли други неща! Знаеш чувствата ми към теб.

Пак не можа да й каже. Може би, ако й кажеше „обичам те“, щеше да победи онзи вътрешен страх, от който по никакъв начин не можеше да се освободи, но страхът пак излезе победител.

29.

Истанбул, април 2002

Постави ръцете си върху корема и като го притисна, се опита да възпре болката. Винаги когато се притеснеше, стомахът я заболяваше, страхотно парене и болка започваха да се борят вътре. Ето че се опитваше да се пребори с едното. Каквото и да направи, не успя да спре внезапно появилото се парене. Бахар имаше чувството, че ще се побърка.

Защо бе направил това, защо? Не знаеше как да постъпи, какво да каже, как да докаже на себе си, че онова, което я плаши, не е истина, а фактът, че не знаеше, я стресираше още повече и я караше да се чувства нещастна. Бе уморена. Уморила се бе от усилията да разбере Джем, да мисли кога трябва да му се обажда и кога не, да се прави, че не вижда, когато той се отнася по странен начин и дистанцирано към нея, уморила се бе да го обича толкова много. Може би нямаше да се чувства толкова уморена, ако можеше да си отдъхне малко и да има спокойствие, но никога не се появи такава възможност.

С времето се превърна в още по-неприятен човек. Бахар се примиряваше с неща, с които друг не би се примирил. Защото имаше неразрешими въпроси. Мъжът, който се държеше по този начин, в един момент извършваше нещо, заради което заслужаваше да се жертва; любовно писмо с хиляди думи и всички нейни чувства и мисли ставаха на пух и прах. Никак не го разбираше. Понякога мислеше, че не я обича, а непосредствено след това беше сигурна, че я обича. Тези преходи бяха толкова бързи, че не й оставаше време да спре и да се замисли.

Проблемите я съпътстваха от седмици насам. По никакъв начин не можеше да разбере какво става. Щом го потърсеше по телефона, или я нагрубяваше, или разговаряше с нежелание, но само няколко часа по-късно или на следващия ден започваше да се държи точно обратно. Бахар се измъчи, докато се опитваше да улови душевното му състояние.

Отметна дебелото одеяло, с което бе покрила краката си, и стана. Едно кафе щеше да й дойде добре в този момент. Пак не спа през цялата нощ. Джем спеше вътре. Цяла нощ прекара пред компютъра, играейки игри. Казваше това, но не се знаеше дали е точно така. Джем бе дошъл след вечерното представление, но цялата вечер прекара като че ли бе сам вкъщи. След вечеря седна пред компютъра, а тя почете малко и след това се загледа в една глупава програма по телевизията. Нервираше се, че Джем не вдига глава от компютъра. По едно време помисли, че няма да овладее гнева си, но не продума нито дума.

Джем дойде при нея след полунощ и почти веднага заспа. След този момент не можа да издържи повече. Тихичко стана от леглото и стъпвайки на пръсти, седна пред компютъра на Джем. Срамуваше се от постъпката си, но не можа да се сдържи. Търсеше какво часове наред го възпираше да дойде при нея. Още с първото движение на мишката на екрана се отвори една страница. Видя писанията. В този момент дори отвън можеха да се чуят ударите на сърцето на Бахар. Набързо прегледа страницата. С треперещи ръце прочете написаното. Всички бяха с непознати жени.

Почувства, че кръвта й нахлува в главата й, помисли, че ще припадне. Четенето на любовните послания предизвика страшен ураган в нея. Ушите й бучаха, сърцето й силно биеше и спираше дъха й. Бързо четеше посланията. Всяко от тях се забиваше като кинжал в сърцето й. Виеше й се свят. От очите й потекоха сълзи и като разбра, че повече няма да може да продължи, затвори страницата.

Седна в голямото кожено кресло и затвори очи. Не знаеше какво да прави. Искаше й се да отиде в спалнята, да събуди Джем и като му покаже тези неща, да му потърси сметка. Искаше да го попита затова ли я оставя сама вкъщи. Затова ли в последно време се държи така студено с нея. Разгледа снимките на жените. Искаше да му изкрещи с тези евтини жени ли се чувства по-щастлив отколкото с нея.

Трепереше от гняв. Стана и започна да обикаля из къщата. Трябваше да вземе правилното решение. Но не знаеше кое е то. Трудно бе да вземе разумно решение в момент, когато тялото й се тресеше. Какво трябваше да направи? Изведнъж яростно тръгна към спалнята. Но точно, когато стигна пред дървената врата с матови стъкла, спря и си каза: „Бъди спокойна, спокойно обмисли решението си! Не се поддавай на гнева!“ Ако в този момент си излее гнева, ще трябва да си тръгне и повече да не го вижда. А ако не реагира, означава да се откаже от гордостта си, от честта си. Как ще продължи да живее с това чувство и с тази несигурност? Ще започне да се съмнява и в най-малкото нещо и неволно ще започне да създава проблеми.

Безшумно се върна в хола и седна в един от широките фотьойли. Вътре бе тъмно, като се изключи оскъдната светлина от нощната лампа до главата й. Зарея празния си поглед наоколо. Спомни си как преди много години стана известно, че баща й имал любовница. Студени ветрове духаха вкъщи в продължение на много седмици. Тя седеше непрекъснато в стаята си и пускаше високо музиката, за да не слуша родителите си. А след известно време се наложи да отговаря на въпроса при кого иска да остане. Това бе и най-страшното. След известно време въпросите престанаха, отказаха се от развода, но после се разбра, че това не бе нито първата, нито щеше да е последната изневяра на баща й.

Помисли за майка си. Какво ли е изпитвала в такива моменти? И тя ли се е чувствала безсилна като нея? Какво я е накарало да не си тръгне? Какво я бе накарало да се откаже от развода? Дали любовта бе надделяла, или бе решила да продължи заради навика? А може би заради нея! Искаше й се да потърси майка си и да я попита, но бе късно през нощта и не можеше да го направи. Добре де, дори и да не беше късно, как можеше да й разкаже? Засмя се горчиво: човек разбира след време майка си. Женицата постоянно се караше с баща й и това я дразнеше. А всъщност едва сега разбираше, че е било отдушник на разочарованията на майка й. Колко отчаяна е била. Да живее с натрупания гняв заради любовта, която въпреки годините не остарява. Да потъпчеш гордостта си заради любовта не е срамно нещо, но е трудно да се живее с това чувство.

Изпитите кафета като че ли усилиха болката в стомаха. Отиде в кухнята и започна да рови в чекмеджетата. Откри кутия с лекарство, отвори я веднага и глътна едно хапче. Разсъмваше се, през завесите се процеждаха сините цветове на новия ден, отдолу се дочуваше шумът от минаващите автомобили.

Погледна часовника си, минаваше шест и половина. От колко часа се бореше със себе си? Все още не знаеше какво да направи, но един глас й шепнеше, че ако му каже, няма да има връщане назад. Чувстваше се толкова слаба пред любовта, че… Не можеше да живее, без да чува гласа му, без да го вижда. Не, не, дори не можеше да си представи това.

Тръгна към спалнята. Тихичко отвори вратата и влезе вътре. Спря и погледна към Джем. Лицето му бе спокойно. Изглеждаше толкова красив. Като ангел.

Изведнъж разбра какво обича най-много у Джем. Обичаше очите му, но не формата или цвета им. Добрината, която виждаше в тези очи. Нали добрина изтича от очите на някои хора и когато ги погледнете, виждате у тях нещо невинно, чисто, благородно. И това бе такова нещо. Не можеше да повярва, че мъж, който може да гледа така, я измъчва. Но не беше ли и баща й като него? Баща й, чиито очи се смееха и гледаха благо. Дали всички мъже бяха такива? Права ли беше Селин? Щом един обикновен чиновник като баща й правеше така, не беше ли нормално и за Джем да постъпва по този начин? Само жените ли отстъпваха пред любовта?

Тихичко легна и като сложи ръце под главата си, започна да го наблюдава. Сякаш запаметяваше чертите на лицето му, за да не ги забрави. Бурята, която избухна в душата й заради прочетеното, не стихваше. Но бе решила да не се бори срещу нея. Ще й се предаде, вместо да се бори. Нека я отведе където иска. Затвори очи. Като че по една огнена топка се бе настанила във всяко око. Така пареха! Опитваше се да мисли за всичко, да намери логични решения.

Дали не трябва малко да поиграе? Дали не му се отдаде прекалено много, нещо, от което Джем се бе притеснил? Дали да не се отдръпне? Какво трябва да направи? Да изчезне за няколко дни например? Да се държи студено и безразлично? Не, тя не умееше да играе такива игри. Изведнъж чу гласа на Джем до себе си:

— О, подранили сме днес? Кога се събуди?

Не й се говореше. Без да обръща лице към него, промърмори нещо. Джем отново затвори очи и продължи да говори:

— Хайде, приготви ми закуска, щом си станала толкова рано.

Стана от леглото, без да каже нито дума. Опита се да възпре желанието да заплаче, докато отиваше към кухнята. Много бе трудно да се бори с чувствата си. Избърса очите си с ръкав и започна да подрежда в една чиния сирената, които извади от хладилника. После изми доматите и краставиците.

Джем не държеше много на храната. Вкъщи ядеше само когато някой му сервираше. Поради това Бахар се стараеше да приготвя колкото се може по-здравословна храна. Постави портокалите в сокоизстисквачката и се засмя. Въпреки всичко пак мисли за неговото здраве, значи сигурно на света няма по-глупава жена от нея.

Сепна се, когато Джем се появи на вратата на кухнята. В карираната пижама приличаше на сладко момче. Той я изгледа и запита:

— Някакъв проблем ли има?

— Не.

Обърна се към кухненския плот, като се опита да не го гледа в лицето. Докато режеше салатата, се молеше Джем да не влезе вътре.

— Има нещо странно в теб.

— Няма нищо. През нощта не можах да спя. Стомахът ми пари. От това ще е.

Бързо мина покрай Джем, за да отнесе чиниите на масата за хранене.

— Е, опитай се поне няколко часа да поспиш. В колко часа ще ходиш на работа?

— В десет. Да оставя и тези неща и ще си почина един-два часа.

Джем взе вестниците, които бяха оставени пред вратата, и продължи да говори:

— Тази вечер няма да се видим. Ще бъда на вечеря.

Бахар почувства, че кинжалът, който се бе забил в нея, проникна още по-надълбоко. Сърцето й отново започна да бие като лудо. Не знаеше как ще успее да се сдържи. „Спокойно, само спокойно“ — повтаряше си. И с възможно най-нормален тон попита:

— С кого отиваш на вечеря?

Колкото и да се опитваше да говори нормално, съзнаваше, че гласът й е различен. Джем я изгледа учудено.

— Що за въпрос?

— Какво значи що за въпрос? Въпрос като въпрос.

Като взимаше една препечена филийка, Джем продължи да говори:

— Да де, но по тона ти ми се стори, като че ми търсиш сметка.

— Знаеш, че никога не съм ти държала сметка. Даже никога не те питам с кого и къде ходиш.

Той поклати глава. Отпи от чая и рече:

— Права си. Само че за момент ми се стори така.

Джем продължи да закусва. Бахар изчака няколко минути, не се стърпя и попита пак:

— И така, с кого ще ходиш на вечеря?

— Ето, виждаш. Точно това е, което исках да ти кажа! Ето това се казва да търсиш сметка!

— Добре де, щом не искаш да кажеш, значи имаш нещо предвид.

— Бих ти казал, ако не ме притискаш. Не ми харесва, когато ми търсят сметка.

При тези думи Бахар бързо влезе в спалнята и затвори вратата. Сълзите й се лееха, чувствата я изгаряха. Седна на леглото и започна да ридае. Нещата се разделяха на две — харесваните от него и нехаресваните. Можеше да прави онова, което му харесваше, и нямаше право да прави онова, което не приемаше. И въобще не го интересуваха нещата, които на нея й харесваха или не й харесваха. Знаеше, че ще отиде на вечеря с някоя от онези жени, с които си пишеше. По никакъв начин не можеше да приеме ставащото. Захлупи се върху леглото, като вътрешно се проклинаше. Джем чу риданията й, докато чакаше пред вратата с натъжени очи.

30.

Истанбул — Измир, април 2002

Джем не знаеше защо постъпва по този начин. По-точно се страхуваше да изрече онова, което знаеше. Подпря лакти на масата и обхвана с ръце главата си. Всичко сякаш излизаше извън контрола. Като че някаква сила бе завзела целия контрол и му нашепваше какво трябва да прави. Разхлаби вратовръзката си. В същия момент натисна копчето на телефона и в стаята се разнесе енергичният глас на секретарката:

— Господин Джем, обадиха се да предупредят, че може да закъснеят половин час, попаднали в задръстване. Аз ще уведомя всички участници в съвещанието.

Всъщност дори и след половин час нямаше да е в състояние да говори. Изпитваше едно странно, непознато чувство. Като че съжалението и чувството на облекчение се бяха хванали за ръце, но не знаеше какво е това чувство, което се отразяваше върху всекидневието.

Помисли за онази нощ, заради която събитията стигнаха до тази точка, и за утрото. Вечерта нямаше никакъв проблем, но същинският проблем бе в него. Разбираше, че постепенно става все по-слаб пред любовта. Колкото по-силна беше любовта му, толкова по-студено се държеше. Знаеше, че ще го помислят за жесток и безсърдечен, но страхът, който изпитваше, бе толкова силен, че нямаше друго средство, за да се пази.

Стоеше възможно по-далеч от Бахар. Когато тя беше при него, се държеше студено, не й обръщаше внимание. През цялата вечер се опитваше да се разсее с глупави разговори в интернет. Измъчваше се, че се държи по този начин, докато горкото момиче го чака вътре, но същевременно му олекваше. Така имаше усещането, че все още е господар на положението. В последно време вършеше ужасни неща. Искаше на Бахар да й писне. Да й писне и да си отиде… Да си отиде и да изпита мъката, която и той ще изпита, и накрая да се сложи край на мъките! Защото вместо да продължава да живее с мъката, по-добре ще е да се разделят… Известно време ще копнее и когато не се виждат, раната ще зарасне. И след известно време съвсем ще я забрави.

Знаеше, че ако отлага, раздялата ще бъде още по-трудна, ще изпадне в още по-дълбока депресия и угризението на съвестта, което чувства, ще отрови живота й. Защото рано или късно тя ще поиска повече от това, което може да й даде. И щом не й го даде, ще си тръгне. Щом като преживяванията в този момент го впечатляваха до такава степен, значи по-късно, когато съвсем се привържеше, въобще нямаше да може да се откъсне.

Знаеше, че в онази утрин имаше нещо странно. Бахар искаше да си тръгне, но като луда се страхуваше да го направи. Постъпките му я принуждаваха към това, но все пак по някакъв странен начин тя се страхуваше да си тръгне. В интерес на истината тя не знаеше какво прави. И двамата се бореха като луди с хаоса.

„Ето — помисли, — любовта е нещо такова. Превръща човека в безволево същество. И в крайна сметка се удавя в морето от чувства, които сам е създал.“ Тази бе причината за бягството му в продължение на много години. За пръв път бе решил да се предаде, но разбираше, че е истина всичко, в което човек е вярвал в продължение на много години. Всъщност проблемът не бе, че Бахар му търсеше сметка. Проблемът не бе и в извоюването на повече свобода. Вътре в себе си знаеше истината. Когато дойдеше денят на истината, той все така щеше да се бои от изневяра, от изоставяне, подобно на онова, което изживя като малко момче, когато майка му го изостави, от изпадане в бездънна депресия… И този ден щеше да настъпи в момент, когато напълно се е разкрил, свикнал е и се е привързал…

Понякога му се искаше да повярва в любовта на Бахар. Изпитваше признателност, че има някой, който го обича толкова много. Виждаше тази любов в очите й. Но ето че веднага след това се сепваше от истината и си казваше, че на никоя жена не бива да се доверява. Нали и майка му така беше поглеждала към баща му? Нали се бяха оженили по любов? Но в момент, когато си живееха мирно и спокойно, тя пожела да изпита други вълнения и си замина. И бе нарекла това вълнение любов. Любовта бе толкова силна, че я бе принудила да изостави мъжа си и шестгодишния си син, който имаше нужда от нея. Нямаше никаква гаранция, че един ден и Бахар няма да си тръгне. При това нямаше и обвързващи обстоятелства, като едно дете например. Като всяка жена и тя ще става все по-силна и по-безпощадна. Ах, тези жени! Невинни на вид, а в действителност дяволи!

Сърцето му се разкъсваше, когато чу риданията й откъм спалнята. Искаше му се бързо да влезе, да я прегърне и да й каже: „Прости ми, не исках да кажа това.“ Обаче остана пред вратата. След малко вратата се отвори, Бахар го погледна със зачервени от плач очи. Очите й бяха толкова красиви… Излъчваха такава невинност, че му се искаше да им повярва. Дълго го гледа мълчаливо и след това наведе глава, и изрече онова, което той хем искаше да чуе, хем се страхуваше да чуе.

— Искаш да се разделим, нали?

Всъщност това не бе въпрос. Не, преди всичко бе желание. Бе изменен вид на изречението „Искам да се разделим“. Така вината за всичко щеше да е негова и той щеше да изпитва угризения на съвестта. Ето пак женска хитрост! Съзнателно иска да те накара да изпитваш угризения на съвестта. Какво си мислеше? Че ще я моли: „Не, няма да се разделим, не ме оставяй, моля те.“ Това бе крачка, направена, за да се предаде той. Отговори гневно:

— Да…

Отговорът му промени реалността отпреди пет минути. Докато Бахар трескаво прибираше нещата си, той се бе оттеглил в кабинета си и седеше, без да издаде нито звук. Единственото чувство, което изпитваше, бе облекчение. Вече бе свободен. Можеше да ходи, където си поиска, да прави неща, за които няма да се чувства длъжен да дава сметка. Или по-точно казано, без да го измъчва съвестта. Значи не бе толкова слаб, колкото си мислеше. Значи бе спечелил битката с любовта. Не го унищожи онова чувство, което смачкваше и стъпкваше всички. Обикна това чувство.

Добре де, а какво чувстваше сега? Онова нещо, което предизвикваше вътрешно притеснение… Причината да не изпитва удоволствие от нищо… Не му се ходеше на работа, не му се вършеше нищо, нито му се говореше с хората… Копнееше за нея. Въпреки че му бе трудно да го признае пред себе си… Мъчно му беше за всичко, за което й се ядосваше преди. Когато постоянно го търсеше през деня, докато работи, когато развълнувано правеше планове, макар да знаеше, че той не обича да се правят планове, да знае, че тя е вкъщи, дори и да не говорят, старанието, с което готвеше ястията, които бе научила специално за него, когато поставяше главата на гърдите му, докато гледаха някой филм, да я прегръща… Всичко… Копнежът го бе обзел. Не, не издържаше да се бори с това чувство. Най-добре ще е да напусне за няколко дни града. Отдалечаването винаги помагаше. Позволяваше му да се откъсне от нещата, които обича.

Вдигна слушалката и съобщи на секретарката:

— Йозлем, аз няма да участвам в съвещанието. Измисли нещо. Освен това веднага ми осигури билет за самолета за Измир.

Йозлем отдавна работеше с него. Знаеше, че Джем много държи на работата си, и разбираше, че щом не желае да присъства на това важно съвещание, значи има сериозен проблем.

Джем извади мобилния си телефон и започна да набира един номер. Потърси Мине. Преди няколко дни му бе казала, че ще ходи в Измир. След като се скара със Синан, се срещаше по-често с Мине. Тя никога не би могла да замени Синан, но въпреки това го изслушваше, развличаше го. Любопитството й и това, че не умееше да пази тайни, бяха неприятните черти на характера й, но всъщност беше добър човек. Освен това нямаше друг, с когото да сподели.

— Мине, как си? Знаеш ли, реших и аз да дойда. След няколко часа ще съм там.

От другия край на линията се чу веселият глас на Мине:

— Супер! С Бахар ли ще дойдете?

Джем се обърка, но веднага се съвзе и отговори:

— Не, идвам сам. Трябва да се поразсея, имам нужда.

Тя разбра, че има някакъв проблем. Не започна да го разпитва, защото знаеше, че като се видят, той ще й разкаже всичко.

Няколко часа по-късно, когато слезе на летището „Аднан Мендерес“ в Измир, Джем започна да се пита дали не сгреши, като дойде в Измир. Но какво щеше да прави в Измир? Освен това за последен път бе идвал тук с Бахар. Спомняше си деня, в който се принуди да й разкрие чувствата си.

Слезе от самолета, тръгна към залата за получаване на багажа и изведнъж се закова на място. Цялото му тяло се тресеше в конвулсии. Сърцето го стягаше. Опита се да се успокои и продължи да върви. В същия момент изпита чувството, че пада в някаква пропаст. Отново го обхвана паника. Пристъпите на паника от доста време бяха престанали, но сега кой знае защо тя отново се появи. Трескаво започна да рови в джобовете си. Редовно взимаше лекарствата си, макар че бе намалил дозата. В този момент само ксанаксът можеше да му помогне. За съжаление лекарството се намираше в куфара му.

Седна на една пейка. Затвори очи и си представи, че е на брега на морето. Представи си, че върви между вълните и по блестящите като злато пясъци. Светлозеленото и синьото на морето бяха най-красивите цветове, които бе виждал. Изведнъж чу чайките. Почувства отлива на вълните и заедно с тях оттичането на пясъка под босите му крака. Почувства, че сърдечният му ритъм се нормализира. Продължи да мечтае със затворени очи. Имаше едно куче, което лаеше. Това бе Арес — кучето, което бе изгубил като дете. Весело тичаше към него. Слънцето блестеше над главата му. Обзе го желание да отиде под сянката на дългите тополи, които се намираха по-нататък. Постепенно се успокои. Изчезна чувството, че умира. Добре че кризата бързо премина.

Внезапно дочу женски глас до себе си:

— Пардон, лентата с багажа отдавна започна да се върти, мисля, че не забелязахте. Добре ли сте?

Това бе елегантно облечената, красива жена, която седеше на седалката на другия ред в бизнес класа.

— Добре съм. Нищо ми няма. Много сте мила — отговори той.

Тръгна към въртящата се лента и спря до нея. Ако беше предишният Джем, в никакъв случай не би изпуснал тази жена. Веднага щеше да започне да флиртува. А сега не забелязваше нищо. Едничкото му желание бе час по-скоро да отиде в хотела, да се качи в стаята си и да си легне.

Видя куфара си и веднага го грабна. Когато излезе от летището и се качваше в таксито, забеляза, че времето не е толкова студено като в Истанбул. Най-малкото щеше да е добро за разходки. Таксито приближи до хотела и той си спомни онази нощ в Измир, нощта, в която за пръв път останаха сами в банята на хотелската стая. Спомни си как сърцето му се изпълни с вълнение, как го достраша, че няма да я види повече. Спомни си как й каза: „Не си отивай…“ Тези думи промениха всичко.

Телефонът му иззвъня, когато таксито пристигна пред хотела. Мине го търсеше. Джем се страхуваше, че кризата може да се повтори. Трябваше малко да си почине. Плати на шофьора и слезе от таксито.

— Как мина пътуването, миличък? В колко ще се срещнем? Какво ще правим?

„Непрекъснато задава въпроси — помисли Джем. — Човек никога ли не се променя?“

— Мине, не се чувствам добре. Ще си почина малко. Да вечеряме заедно. Ти резервирай маса, аз ще се присъединя.

Затвори телефона, настани се в стаята и се излегна в голямото легло. Дръпна плътните завеси и в стаята стана съвсем тъмно. Извади от куфара едно розово хапче и го изпи. Обхвана го безгрижие, което му харесваше. След малко щеше да потъне в сън и макар за кратко, щеше да забрави безпокойството, което дни наред носеше в себе си.

Клепачите му натежаха. Бяха като две кюлчета. Шумът на града се отдалечаваше от ушите му, затвори очи.

Не знаеше колко часа е спал. Като че бе легнал не да спи, а да умре. Погледна часовника си, минаваше девет. Беше спал осемнайсет часа. Не повярва. Стана и дръпна завесите, ярките слънчеви лъчи нахлуха в стаята. Взе телефона от кафявото нощно шкафче до леглото. Имаше осемдесет повиквания. Не повярва на очите си. Всички го бяха търсили. Сигурно се бяха притеснили. Докато пълнеше ваната с вода, набра номера. Чу сънливия, но разтревожен глас на Мине:

— Джем, не мога да повярвам, четирийсет пъти те търсих. Къде си?

— Извинявай, но взех едно хапче и съм заспал дълбоко.

— Помислих, че нещо е станало с теб. Обадих се на всички. Не каза и в кой хотел си отседнал. Попитах Йозлем и така открих хотела ти. Но все казваха, че те няма. Много се притесних.

Взе едно от пластмасовите шишенца, поставени пред огледалото в банята, отвори капачката и изсипа съдържанието му във ваната. В този момент отново се сети за Бахар. Да напълни ваната бе любимото й занятие. А Джем й се подиграваше.

— Поисках от рецепцията да не ме свързват по телефона, за да си почина. Права си. Станалото — станало… Какво ще правим? Хайде, ставай, заведи ме някъде да закусим.

— Добре, ще взема душ и идвам. След един час съм при теб.

Отпусна се във ваната и затвори очи. „Колко странно — помисли, — идва ден, когато неща, за които си се ядосвал на друг, че ги е правил, започваш сам да ги правиш, защото ти напомнят за него.“ Почувства топлината на водата. Не знаеше какво трябва да направи. От петнайсет дни от Бахар нямаше ни вест, ни кост. Нямаше представа къде е, какво прави. Дали не бе приела някого другиго в живота си, за да излекува раната си? Не, Бахар не беше такава. Ами ако неочаквано се бе запознала с друг. Ако в този мъчителен период се беше появил някой, който да я приласкае…

Изведнъж гневно отвори очи. Ядосваше се на себе си. Тази променливост, тази страхливост, тези промени в настроението всъщност дразнеха и измъчваха преди всичко него самия.

— Не искаше ли да се разделите? — си каза на висок глас. — Не направи ли и ти всичко, което е по силите ти, за да се разделиш с момичето? Ти пожела да си отиде! Кой ще те понася, глупако, кой ще те понася!

Като излизаше разгневен от ваната, единственият въпрос, който се въртеше в главата му, бе къде ли е Бахар, в какво ли състояние се намира. Искаше да научи, но как…

31.

Истанбул, април 2002

Единственото, което виждаше под ярките светлини на сцената, бе димът, който подаваха от скритите зад завесата агрегати. Стотици хора седяха в тъмната зала и я гледаха. В момент, когато се опитваше да се нагоди към ритъма, забеляза, че е дошъл нейният ред. Излезе на сцената. В този момент не съществуваше нищо друго, освен присъствието й на сцената и публиката в залата. Оставяйки се на музиката, за момент забрави болката си.

В този момент тя бе Емилия, жената на Яго — адютанта на Отело. Сега й предстоеше да разкаже истината за лъжата на мъжа й, в резултат на която клетият Отело бе убил жена си. Движеше се с лебедова грация на сцената. След като разкаже истината на Отело, тя ще бъде убита от мъжа си. Ще заплати с живота си цената да бъдеш добър и честен.

Ситуацията не бе чужда на Бахар. В края на краищата вече бе убита от мъжа, когото обичаше. Чувстваше се като жив труп. Не означаваха ли смърт думите „не те обичам“? Може би Джем не бе казал точно това, но той притежаваше навика да казва нещата, без да ги назовава.

В този момент Бахар усещаше мъчителните акорди на музиката. Като че тази музика бе изпълнила душата й и преливаше извън нея. Стихнала, забавена, превърнала се в ридание. Музиката постепенно започна да се усилва. След кратка борба с притичалия от другия край на сцената Яго тя се строполи на земята от удара на кинжала. Издъхваше… Затвори очи под ярките светлини и изчака края на действието.

След малко сцената щеше да завърши със самоубийството на Отело, който, научил за капана, който му е бил устроен, се самоубива заради угризения на съвестта. Докато лежеше на сцената със затворени очи, помисли какво ли би искала да промени, ако можеше да върне времето назад.

Например деня на запознанството им… Би ли отишла пак в онази къща, ако можеше да се върне назад във времето? А в Измир? Почувства, че болката се усили. Забеляза, че единственото, което й се иска да промени, е да не се разкрива пред някого до такава степен. Не трябваше да показва любовта си. Не биваше да бъде толкова беззащитна пред него. Трябваше да играе някаква роля. Но тя бе останала напълно гола пред мъжа, когото обичаше. Беззащитна и гола.

Спомни си приказката за девойката, която живеела в едно малко кралство и която си нямала никого. Кралският син бил омагьосан и бил превърнат в черна змия. Когато навършил възрастта за женене, всяка вечер си лягал с някоя девойка, ухапвал я и девойката умирала. Никой в кралството не желаел повече да дава дъщеря си за жена на принца; кралят накарал да известят из кралството, че търси девойка за сина си. Някой препоръчал на краля девойката, която си нямала никого. Направили сватбата. Момичето се изплашило, защото знаело, че през нощта ще умре… Опитвало се да се утеши, че ще види майка си и баща си.

Докато плачела на гроба им и им разказвала, че ще умре през нощта, до нея се приближил старец с дълга бяла брада. Отначало се изплашила, но той я гледал с такава симпатия и тя разбрала, че няма от какво да се бои. „Виж, моето момиче — казал старецът, — преди брачната нощ ще облечеш една върху друга четирийсет дрехи. Когато принцът ти заповяда да се съблечеш, ще кажеш «първо ти». Той като свали едната дреха, ти също ще съблечеш една. Внимавай да не останеш гола пред него, докато той не съблече всички дрехи от себе си…“ След тези думи изчезнал. Направили сватбата, настъпила първата брачна нощ. Сърцето на момичето туптяло от вълнение, докато влизало в спалнята. Принцът й заповядал: „Съблечи се!“ „Първо ти“ — казало засрамено момичето. Той съблякъл една дреха, а след това и момичето. Така продължили, докато стигнали до четирийсетата дреха. Принцът казал: „съблечи се“, но момичето навело глава и пак казало: „Първо ти“. Щом свалил и четирийсетата си дреха, принцът приел човешки облик и заживели щастливо до края на живота си…

Някога майка й й разказваше тази приказка. А всъщност едва сега разбираше смисъла й. Това е, което искаше да промени. Тя много рано се бе разсъблякла пред любимия мъж. И той я уби, когато остана гола. „Де да можех — си каза, — да можех да върна времето назад…“

Отново отвори очи, когато завесата се спусна. Бързо се изправи и чу аплодисментите. Нещо, което бе мечтала да чува през целия си живот! В момент, когато колегите й, хванати за ръце, се покланяха, тя мислеше само за Джем. Завесата няколко пъти се вдига сред неспирните аплодисменти.

Всички се втурнаха към гримьорните, а тя взе една от бутилките с вода, поставени върху масичката зад вратата, и я изля върху главата си. Не усещаше пръстите на краката си, тъй като часове наред танцуваше. Докато бавно вървеше към гримьорните, чу един глас зад гърба си:

— Бахар, тази вечер бе много добра. Видях един голям букет, който отнасяха в гримьорната. Честито!

Бе Алпер, който играеше Яго. Засмян мина покрай нея, като не пропусна да я щипне по бузата. Сърцето на Бахар се разтуптя. Затича се. Очакваше я огромна кошница с цветя, поставена до гримьорната й. С треперещи ръце потърси визитна картичка. Същевременно щастливо се усмихваше. Спомни си приятелката, която й казваше, че след всяко зло идва нещо хубаво. Когато обаче намери пликчето, закачено с безопасна игла, и набързо прочете картичката в него, изпита огромно разочарование.

Очите й се напълниха със сълзи. Прииска й се час по-скоро да се преоблече и да си тръгне. Искаше й се да отиде някъде, където никой няма да я намери, където няма да вижда познати. До средата на седмицата бе свободна от представления. Можеше да се обади на директора и да отиде някъде. Съблече костюма си и облече фланелка. Не изчисти грима си. Нахлупи шапката си до очите, за да не я познаят, и бързо излезе навън. Вдъхна студения въздух, който й подейства добре. Пъхна ръце в джобовете и тръгна по улицата.

Предпочиташе да повърви, вместо да се качва на такси. В този час на нощта бе доста рисковано да върви сама по улиците, но с всяка следваща крачка й олекваше. След като излезе от градинката пред културния център „Ататюрк“, тръгна от площад „Таксим“ към „Нишанташъ“. „Таксим“ не й понасяше. Прииска й се да се отбие на „Гюмюшсую“, да се качи до последния етаж на любимия й апартамент и още с отварянето на вратата да каже: „Обичам те, прави каквото искаш.“ Но беше невъзможно. Не тя бе избрала раздялата. Освен това какво ще й каже Джем, ако се решеше на такава постъпка? Нямаше ли да каже, че е полудяла? Копнежът й бе така силен, че започна да взима сънотворни, за да спи нощем. За да заспи и да не чувства този болезнен копнеж.

Когато минаваше през „Харбие“, видя, че двама подозрителни мъже вървят зад нея. Ускори крачка, мъжете също забързаха. Обхвана я страх. Крадешком се огледа. Отляво по булеварда преминаваха коли, но въпреки това не можеше да преодолее страха си, когато минаваше покрай слабо осветените улички. Видя, че един мъж, който бе подал главата си през прозореца на колата, разговаря с няколко жени на отсрещния тротоар. По това време се вършеха такива пазарлъци. Ускори още повече крачка. Постара се да не ги гледа, но като минаваше покрай тях, един подвикна: „Какво, хубавице, изплаши ли се? Хайде, ела, не се плаши, да прекараме времето си заедно.“ Не смееше да се обърне, за да провери дали още са зад нея. Защо тръгна пеш?

Олекна й, след като отмина Военния музей. Беше в своя квартал. Тук животът течеше двайсет и четири часа в денонощието, като на Бейоглу. Отби се на пътя към Мачка, а оттам щеше да слезе до Тешвикие. Извади мобилния телефон от джоба си и потърси турските авиолинии. Но докато чакаше да й отговорят, за момент й се стори, че търпението й ще свърши и няма да сдържи яда си. Успокои се, когато чу механичния глас.

— Добър вечер. Имате ли самолет от Истанбул за Анкара тази вечер?

— Последният самолет излита след половин час, госпожо.

— Добре. А утре в колко часа има самолет?

Поръча си билет за сутринта в десет и след като затвори телефона, разбра, че е пристигнала пред къщи. Когато се показа в началото на улицата, я наобиколиха котки. Едни мяукаха и се опитваха да й кажат нещо, а други се умилкваха около краката и, трети пък й демонстрираха обич.

Отвори голямата си чанта и извади пакет с котешка храна. Напълни с храна малките картонени съдчета, които бе наредила върху тротоара, и докато се хранеха, ги милваше едно по едно. Сълзи потекоха от очите й. Мъжът, без когото мислеше, че не може да живее, беше изчезнал от живота й. Не можеше да гледа отново тези очи, не можеше да го прегърне, да заспи на гърдите му. Отиде си… Като някой мъртвец… Единствената разлика бе, че ако бе умрял, не би се чувствала така безсилна.

Влезе вкъщи и заключи вратата. Закачи палтото си на закачалката и остави чантата си. Тръгна към стаята за дрехи с бели шкафове, като през това време се събличаше. Облече фланелка върху ситно карираното долнище на пижамата си и тръгна към хола. Включи осветлението и се огледа. Върху масичката стояха празни чаши отпреди два дни. Вестниците бяха натрупани върху масата за храна.

Обикновено не понасяше безредието, но през последните дни нямаше желание за нищо.

Постоя няколко секунди, без да мърда, и огледа наоколо, след което загаси осветлението и отиде в спалнята. Дръпна дебелите завеси и си легна. Измъчваше я неудържимо желание да заплаче. Принуждаваше се постоянно да се движи с тъмни очила, защото сълзите й потичаха в най-неочакван момент и на най-неочаквани места.

Къде ли бе Джем в този момент? Може би се развличаше с някоя от онези жени, с които си пишеше. Изведнъж почувства болка в гърдите. Някаква мисъл се настани в главата й, като че бе закована с чук. Дали се любеше сега с някоя? Или галеше някоя жена така, както галеше и нея? Целува я, както целуваше нея? И което бе още по-лошо, дали нощем я прегръща така, както прегръщаше нея и така заспиваше? Имаше чувството, че не може да си поеме дъх.

Спомни си думата, която му бе казала. Изрече я неочаквано, когато един ден седяха в едно кафене. Силно бе впечатлена от любовта на Фрида Кало към Диего Ривера, които трийсет години са били заедно. И мъжът много пъти й изневерявал. Понякога дори пред очите й… А Фрида казала само: „От теб не искам вярност, искам само привързаност.“

Замислила се бе върху тези думи. Никой не можеше да е господар на другия. Освен това верността не бе присъща на човека. Бе се появила със социалните норми в крайна сметка. Запитала се бе: „Себе си ли залъгвам? Някаква глупава причина ли намирам, която да е удобна и за мен, и за него?“.

Размишлява доста върху тези думи и едва след това реши. Не искаше вярност от любимия човек, държеше на привързаността. Но сега… Съвсем не беше така…

Подлудяваше я мисълта, че докосва други жени, че изпитва удоволствие от това. Тази мисъл се забиваше като кинжал в сърцето й. Нощем не заспиваше, докато мислеше за думите, които си представяше, че Джем говори на жените. Как беше възможно човек да споделя с другиго любовта си? Изведнъж сърцето я заболя. Да не държиш на верността се дължеше на отчаянието. Толкова много обичаш и се страхуваш да не го загубиш, че можеш да подариш верността, която е най-яркият израз на една любов на непознати жени… Защото искаш само и само да остане при теб. Да прави, каквото иска, стига да присъства в живота ти…

Толкова отчайващо ли бе положението? Каза си „не“ и се изправи, като че по този начин се опълчваше срещу живота. Това не бе нещо, от което да се срамува. Колцина успяваха да обичат толкова много? Преди всичко трябва да си много смел, за да се откажеш от всякакви сметки, от всякакви очаквания и да обичаш силно някого! Поради това не беше отчаяна! Бе смела! Една от малкото, която бе разбрала какво е истинската любов…

Събуди се от звъненето на будилника вкъщи. Бе заспала, без да си легне в леглото. В първия момент не разбра защо бе навила будилника, но веднага си спомни, че реши да отиде при леля си в Анкара. Майка й си нямаше другиго освен сестра си. След смъртта на бащата на Бахар се страхуваше да излиза от къщи и предпочиташе да живее само със спомените си. Понякога посещаваше болната си сестра.

Когато се почувстваше зле, Бахар винаги търсеше място, където да се скрие. Никое място, където бягаше, не й повлияваше така добре, както когато беше със семейството си. Бързо се изправи и отиде в стаята за обличане. Отвори вратата на големия гардероб, извади един куфар и започна да го пълни с каквото й попадне под ръка. Не бе човек, който оставя всичко за последната минута, но напоследък се беше променила. Събра косата си пред огледалото в банята и набра номера.

— Мамо! Добро утро. Идвам в Анкара. Самолетът ми излита след два часа.

— Добро утро, детето ми. Добре, чакаме те. Нещо лошо ли се случи, детето ми? Идваш така набързо?

— Не, мамо, няма нищо. После ще говорим. Доскоро.

Затвори телефона, бързо излезе от къщи и се качи в едно такси. Бягаше… От собствените си мисли…

Когато пристигна в Анкара, си помисли, че отдавна не е идвала в този град, че всичко се е променило. Докато чакаше в таксито, за да се придвижат в натоварения трафик, погледна към хората, които се разхождаха в Куу паркъ, към лебедите в езерото. Вниманието й привлякоха двама млади, които седяха на една от пейките в парка и се държаха за ръце. Усмихна се. И тя бе седяла в този парк на една пейка с едно момче, когато веднъж през лятната ваканция бе дошла при леля си.

Колко бързо минаваше времето. Почувства топлината на слънчевите лъчи. Затвори очи. Спомни си очите на Джем, които я гледаха благо. Усмивката му, смехът сутрин, настроението, шегите, които си правеше с нея, когато се опитваше да я подразни… Колко странно, в такива моменти човек въобще не си спомня за лошите неща. Спомня си все хубавите. В себе си носеше такава дълбока мъка, че я оставяше без дъх. Беше избягала… Мислеше, че като избяга, ще остави там и мислите си, но ето че те пак бяха с нея.

Таксито се движеше надолу по булевард „Туналъ хилми“, навлезе в пресечката, водеща към булевард „Тунус“. Оставаше още малко до дома на леля й. Точно в този момент звънна телефонът й. Побърза да отвори чантата си. Намери телефона в дъното на чантата и се изненада, като видя изписаното на екрана име. Търсеше я Мине. Отдавна не бяха разговаряли. Мине бе много любопитна жена, но Бахар този път бе решена да не й казва подробности. Защото знаеше, че каквото й кажеше, веднага ще докладва на Джем. Вече не желаеше да изглежда слаба и безпомощна. Дори и да беше в окаяно състояние, никой не биваше да го знае.

Слезе от таксито, което спря в края на разбития тротоар на малката уличка, и докато влизаше през вратата на кооперацията, под която от дълги години се помещаваше все същото фотографско студио, започна да се моли: „Моля те, съжали се над мен, изтръгни тази любов от сърцето ми или ми я върни!“

32.

Измир, април 2002

Разхождаше се в лобито, покрито с големи мозаечни плочки, и внезапно спря, когато видя отражението си в голямото огледало. Извади телефона и бързо набра номера. Никой не отговори. Тя се устреми към четирите асансьора и натисна червения бутон.

Джем не й харесваше. Бе мълчалив, въобще не говореше откакто дойде. Едва към обяд излизаше от стаята си, а вечер се прибираше рано в стаята си и с никого не разговаряше.

Всяка вечер взимаше приспивателно. Според Мине човек, който всеки ден взимаше лекарства, не бива да взима и приспивателно, но по никакъв начин не можеше да накара Джем да я послуша. С него се познаваха от много години, но той никога не й се откри напълно. Ако Синан беше тук, той щеше да знае какво да направи.

Джем предпочиташе да държи хората на разстояние. Не им разрешаваше да се приближат до него, не споделяше мъките, грижите си. Разбираха, че има нещо нередно едва когато се затваряше по този начин. „Всеки е различен, разбира се“ — помисли Мине. Тя например, когато имаше някаква грижа, я разказваше на всекиго, познат или непознат. Олекваше й, когато разказваше, разведряваше се атмосферата, която в началото я задушаваше. Но хора като Джем изживяваха този процес, като се затваряха напълно в себе си.

Вратата на асансьора се отвори и тя влезе в кабината. Внимателно изгледа младата жена, която влезе в асансьора заедно с нея. Беше прибрала дългата си руса коса назад, облякла бе черно кожено сако върху тесните джинси. Имаше страхотни крака. А фланелката с триъгълно деколте очертаваше гърдите й. „Колко хубави гърди има — помисли, — дали не са силиконови?“

Мине непрекъснато беше на диети, но не можеше да се отърве от излишните килограми. Затлъстяването бе като че нейна съдба. Може би, ако намали гърдите си, ще изглежда по-слаба. Непрекъснато отлагаше операцията.

Когато асансьорът пристигна на дванайсетия етаж и тя излезе навън, забеляза, че жената се разцелува с един млад мъж. Докато вървеше по дългия коридор, я обхвана тъга и се изненада. Не помнеше дори кога за последен път бе имала любовник. Утешаваше се с това, че има чудесни приятели, но знаеше, че нищо не може да замени присъствието на любимия човек. Почука на вратата на стая номер сто двайсет и девет. Отвътре не се чуваше никакъв звук. Почака и отново почука, този път по-силно. Отвътре се чу гласът на Джем:

— Кой е?

— Аз съм, Мине, кой може да е. Какво става с теб?

Когато вратата се отвори, видя Джем, облякъл бял халат върху пижамата си. Никога досега не го бе виждала в този вид.

— Какъв е този вид?

Приглаждайки с ръка косата си, Джем отговори:

— Нищо ми няма, само съм уморен.

Очите му бяха подпухнали и тъжни. Изглеждаше състарен. Мине отиде до прозорците и дръпна завесите. Мъката, изписана на лицето на Джем, пролича още по-ясно на дневната светлина.

— Хайде — каза Мине, — облечи се, че да излезем. Не си дошъл в Измир, за да седиш сам.

Джем кимна и тръгна към банята. Личеше, че проблемът е свързан с Бахар, но той нищо не казваше. Виждаше се, че каквото и да е то, го бе разтърсило дълбоко. Като че се бе изправил пред някаква дилема. Като малките птичета, които не знаеха какво да направят или накъде да полетят… Знаеше, че Джем няма да й каже нищо, и затова реши да разбере проблема по свой си начин. Провикна се към банята:

— Джем.

Той й отговори:

— Да.

— Къде е Бахар? Какво прави?

Настана кратко мълчание. В този момент Мине вече бе сигурна, че е докоснала вярната струна. След кратко мълчание Джем отговори:

— Не знам. Вероятно е в Истанбул. Къде ще е другаде?

Сега бе време за Мине да предприеме следващото действие. Ако не научеше какво става, я обземаше странно притеснение. Хората го наричаха любопитство, но според нея това не бе любопитство, а нещо друго. Като че всяка разказана й тайна бе доказателство, което се потвърждава и от другите хора, че е обичан и доверен човек. „Ето че ми разказват всички проблеми, които не могат да споделят с другите, защото аз съм доверен и добър човек“ — си казваше всеки път.

Всяка тайна, която научеше, й вдъхваше самочувствие. Беше компенсация заради пренебрегването и отритването в продължение на години. Родителите й се бяха разделили, когато бе много малка, и непрекъснато се караха, защото майка й не искаше тя да се вижда с баща си, когато е при нея. Майка й бе засилила контрола си върху нея. Не я пускаше на улицата, а когато излезеше, всеки момент чувстваше сянката на майка си върху себе си. Един ден не издържа и направи опит да се самоубие, като изгълта всички лекарства, които намери вкъщи. Когато отвори очи в болницата, до главата й седеше баща й, когото дълго време не бе виждала. А майка й както винаги се караше с него.

В онези години започна проблемът на Мине с килограмите. От притесненията започна да се тъпчи с храна и да дебелее. Децата й се подиграваха заради килограмите, после свикна с подигравателните им погледи и постепенно се затвори в себе си. Единствената й приятелка бе Шуле, също дебела като нея. Като неотговарящи на нормите и като различни хора, двете настървено критикуваха другите. След известно време започнаха да си служат с методите на другите, откриваха най-уязвимите места на онези, които им се подиграваха, и ги поразяваха там.

Пътищата им се разделиха, когато Шуле замина да учи в университета в Измир. След университета стана преподавателка в същото учебно заведение, а малко след това се запозна с Мехмет и се омъжи за него. Мине, която дотогава все мислеше, че никога няма да бъде обичана и харесвана, стана по-позитивна, повярва, че всичко е в ръцете на съдбата и че за нея има някой, който я чака някъде. В последно време обаче се появиха съмнения в това. Един-два пъти в годината гостуваше на Шуле в Измир.

Неохотно започна да набира номера и заговори:

— Нали те попитах за Бахар, отдавна не съм говорила с нея. Ще я потърся да видя какво прави. Имаш ли нещо против?

Отново се възцари мълчание. По колебанието на Джем вече бе сигурна, че е на прав път. Обичаше Джем. Той бе единственият човек, който се отнасяше добре с нея, след като в продължение на много години бе пренебрегвана и унижавана. Когато бе с него, не му правеха впечатление нито килограмите, нито видът й. Джем не й даваше възможност да ги почувства. Но въпреки това винаги когато се блъснеше в онази невидима негова стена, тя се чувстваше зле или имаше чувството, че не я одобряват и не я обичат достатъчно. След кратко мълчание Джем отговори:

— Ти си знаеш…

Мине бързо набра номера и се чу гласът на Бахар.

— Бахар, как си, мила? Отдавна не сме се виждали.

— Добре съм, Мине, ти как си? Да, не можахме да се видим.

— А, непременно трябва да се видим, домъчня ми за теб. Аз сега съм в Измир. След няколко дни ще се върна. Ти къде си, какво правиш?

След кратко колебание Бахар рече:

— Аз съм в Анкара. Може да замина за Рим. Още не е сигурно.

Мине се изненада:

— А, сега пък откъде се взе Рим? С кого отиваш, я кажи!

— Може би ще отида с приятели, но още не е сигурно.

От натъртването на думата „приятели“ Мине разбра, че не иска да я пита кои. Бахар бе странно момиче, но я обичаше. И тя бе от малкото хора, които се отнасяха мило с нея. Бяха се сприятелили, но не можеше да заеме мястото на Джем. По принцип Бахар също присъстваше на партитата на Джем. Бе затворено, мълчаливо момиче. Изглеждаше крехка, като че ще се пречупи, ако я докоснеш. Все пак притежаваше една мъжка черта. Може би това чувство й придаваше силата да се бори. Борбата й с Джем… Не се отказваше, издържаше, като че винаги бе готова за бой. С този си вид напомняше на борец.

Забеляза, че след като затвори телефона, Джем, вече облечен, е дошъл при нея и я гледа с широко отворени от изненада очи. Въпреки че той бе човек, който никога не показваше чувствата си, Мине този път видя страх и безпокойство в погледа му. И още нещо имаше в очите му. Това бе познато чувство. Страхът от загубата. Знаеше, че когато този страх дойдеше и обхванеше сърцето на човека, разпалваше дори изгасналия огън. Джем очакваше тя да каже нещо. Мине се поколеба какво да каже, после се опита да обясни:

— Добре била, намирала се в Анкара. Възможно било да отиде за ден-два в Рим. Като се върнела, щяла да ми се обади.

Точно в този момент видя нещо, което преди това не бе забелязала. Страхът от загуба в погледа на Джем бе обхванал цялото му тяло и той бе започнал да трепери като ударен от електрически ток. Опитваше се да запази постоянното си самообладание и може би някой, който не го познаваше добре, нямаше да разбере това, но не и тя. Попита бавно:

— С кого щяла да ходи в Рим?

Бе наясно, че казаното няма да успокои Джем, а обратно, ще го притесни още повече. „Проклятие — си каза, — да бях й се обадила, когато съм сама.“ Погледна го в очите и като помълча, отговори с тон, сякаш всичко беше наред:

— Е, щяла да отиде с приятели. Но каза, че не е сигурно.

Джем отново попита:

— Добре де, с кои приятели ще замине?

— Не знам. Не уточни. Само каза с приятели.

Джем, който няколко секунди я гледа право в очите, рязко се изправи и каза:

— Хайде, да излезем.

Излязоха от хотела, качиха се в таксито и докато пътуваха към новооткрития италиански ресторант, Джем мълчеше и се взираше през стъклото. Мине се притесни. Не знаеше какво да каже и какво да направи. Стъписваше се в такива моменти. Особено при смъртни случаи не знаеше какво да каже.

Не си продумаха, докато пристигнат пред голямата остъклена врата на ресторанта. Платиха на шофьора на таксито и влязоха вътре. Мине заговори, за да се отърве от нетърпимото мълчание и за да разведри атмосферата.

— Имам една-две приятелки, ще им се обадя, ако искаш. Много приятни момичета са. Ще се повеселим.

Всъщност можеше да се каже, че не познава момичетата. Бяха ученички на Шуле, която бе преподавателка в университета в Измир. Джем отговори с все същия безразличен тон:

— Не, остави. Сега не мога да понасям някого, когото не познавам.

Предишният Джем би приел с възторг това предложение. Ще флиртува с момичетата, а ако много ги харесаше, щеше да прекара нощта с тях. Мине никога не бе го виждала да откаже на жена. Момичетата се увличаха по красотата му. Макар да знаеха, че повече няма да ги потърси, се предаваха в ръцете му. Имаше влияние върху жените. В този момент виждаше едно непознато негово лице. Досега не си бе представяла, че Джем може да изпитва мъка. Може би причината за това бе, че досега се бе старал да не показва чувствата си. Освен това не можеше да разбере какво направи Бахар, че го доведе до това състояние. Джем сигурно обичаше това момиче. „Колко странно — помисли Мине, — любовта в най-неочаквания момент поразява дори най-невъзможния човек. Мисля, че колкото по-късно дойде, толкова е по-силна.“ Тя погледна към Джем. Изчезнал бе онзи пламък в очите, а на мястото му се бе настанил израз, който можеха да разберат само хората, изпитали любовта и мъката. Предизвикваше съжаление у човека.

Не помнеше колко време вече седят там. Бяха сами на голямата кръгла маса за шест души край прозореца. Освен тяхната имаше още няколко маси. Онези, които бяха дошли да обядват, отдавна си бяха отишли. Оберкелнерът и сервитьорите се приготвяха за вечеря. Единственото, за което говориха, бе вкусът на ястията. Мине непрекъснато разказваше клюки, за да наруши мълчанието. Чувстваше се смешна. От време на време Джем проронваше по някоя дума. Един мъж, който мълчеше, и една жена, която непрекъснато говореше. „Сигурна съм, че онези, които го гледат отвън, го съжаляват — си помисли. — Питат се каква работа има с тази жена, която е грозна, дебела и говори непрекъснато!“

Сервитьорът донесе голяма чиния с различни видове сладкиши, Джем си сервира в чинията и като погледна часовника си, каза:

— Да поискаме сметката и да тръгваме.

Като взе едно голямо парче от тиквения сладкиш и го поднесе към устата си, тя отговори:

— Добре, къде да отидем? Какво искаш да правим?

— Нищо не искам. Ще се върна в хотела и ще спя.

Мине го погледна с широко отворени очи и като преглътна, каза:

— Добре, Джем, но слънцето току-що залезе. Как ще заспиш по това време? Ти полудя ли?

Джем направи знак на сервитьора и извади от задния джоб на светлите си джинси тънък портфейл.

— Много съм уморен, Мине. Почивката ми се отразява добре.

Запознавайки се с качества, които дотогава никога не бе виждала у Джем, не можеше да реши как да се държи. Но знаеше, че каквото и да направи в този момент, ще е безсмислено. Докато пътуваха с таксито сред колоната от бавно движещи се автомобили, Джем се обади:

— И тук постепенно започва да заприличва на Истанбул, погледни какво движение.

Шофьорът на таксито надълго и нашироко започна да им говори за Измир и за трафика.

Докато шофьорът, за да покаже уменията си, минаваше през малки улички, Мине погледна към Джем. Навел глава, той си играеше с портфейла, който държеше в ръце. Отново се бе отплеснал. Мине се разстрои заради приятеля си. Завиха и спряха пред входа на хотела. Джем отвори вратата, слезе от колата и каза:

— Утре ще поговорим, благодаря ти за всичко, Мине.

Тя погледа няколко секунди след него и рече на шофьора: „Ще отидем на Борнова“. Бахар бе причина за това положение и пак тя трябваше да го разреши. Бръкна в чантата си и извади телефона. Намери номера на Бахар и го набра. След дълго звънене чу отчаяния глас на Бахар. Разбра, че и тя не е добре.

— Ало… Бахар?

Гласът на Бахар звучеше, сякаш е плакала:

— Моля…

— Гласът ти не звучи добре.

По треперенето на гласа разбра, че Бахар се въздържа да не заплаче.

— Да, днес никак не съм добре.

„Колко са упорити двамата“ — си каза Мине. Обиди се, че не бяха й разказали за случилото се между тях, но беше сигурна, че когато ги сдобри, още веднъж ще разберат колко добра приятелка е.

— Виж какво, когато ти се обадих днес, Джем беше при мен. Как да ти кажа… Никак не е добре. До следобед не излиза от стаята си, вечер рано се затваря в стаята си. Постоянно взима ксанакс. Никога не съм го виждала в това състояние. Нищо не говори. Боже мой, обърках се, не знам какво да правя!

Бахар изведнъж се оживи:

— Много ли е зле? Какво прави там?

— Ох, пита за теб. Не ми каза да ти се обадя, но ти знаеш, че той обича само да направлява и аз разбрах, че иска да ти се обадя. Но като му казах, че ще пътуваш, като че стана още по-зле. Какъв ви е проблемът? Скарали сте се, това го разбрах, но защо?

— Мине, ние се разделихме.

Тя едва сега разбра причината за притеснението. Продължи да говори с тих глас:

— Така ли? Много съжалявам. Аз помислих, че само сте се скарали.

В този момент гласът на Бахар се разтрепери и тя не можа да каже думите, които си бе приготвила.

— Мине, не мога да говоря повече. Нека по-късно да поговорим, става ли?

Знаеше, че когато затвори телефона, Бахар горко ридаеше. Любовта бе сложно нещо. Щастието и болката вървяха заедно. Когато едното излезеше на сцената, незабавно и другото се настаняваше до него.

33.

Селин, която вървеше по дългия коридор, си помисли, че мрази да е Марселина. Тя трябваше да е Сузана. Ето че пак изпълняваше една от малките роли в „Сватбата на Фигаро“, която за кой ли път вече поставяха на сцената. Трябваше да работи много здраво за „Ана Каренина“, която режисьорът каза, че ще поставят на сцената през следващия сезон. Ако се подготви и се представи добре, шансът можеше да й се усмихне, можеше да е Ана и да предизвика възторг у всички, които щяха да я видят как се носи като пеперуда на сцената. Не й оставаше много време. Вече наближаваше трийсетте.

Погледна към стройните тела на балетистите, които изтичаха покрай нея. „Мъжът си е мъж“ — си каза. Независимо от образованието, възрастта, социалния статус, професията, всички имаха една и съща цел. Мозъкът на всички се концентрираше само върху удължението отпред. Всички са като произведени от една и съща фабрика. Видът им е различен, но суровината е една и съща.

Помисли за майка си, която я потърси миналата седмица и плачеше неутешимо. Баща й, който поставяше морала над всичко и се противопостави на следването й в консерваторията само защото щяла да води бохемски живот, ходеше с момиче, което беше с трийсет и пет години по-младо от него. Момичето беше на нейните години. „Какво двуличие“ — си помисли. Не е ли проява на двуличността на една морална система фактът, че забраняваш на жена си и на дъщеря си неща, които смяташ за неморални и срамни, а когато същите неща вършиш с чужди момичета, ги приемаш за напълно нормални? Баща й бе богат, умен, добре образован, но спеше с жена, която бе на половината на неговите години. При това бе ясно защо тази млада жена е с него! Сигурно не заради красотата и младостта му.

Като влезе в гримьорната, веднага седна пред масата с огледалото и започна да сваля тежкия грим от лицето си. При допира на напоения с тоалетно мляко памук върху розовата й кожа, се появяваха и луничките, които така мразеше, но мъжете много харесваха. Трябваше да се обади на майка си и на Арда. Къде ли беше Бахар? Така се беше затворила в себе си през последните дни, че забравяше обещанията. А може би го правеше нарочно?

Селин я бе предупредила още в началото. Бе й казала, че тази връзка ще свърши зле. Не бива да се доверява на мъж, всички те са много добри, докато те завладеят, а после се превръщат в зверове. Досега не бе срещнала друг пример. С тях трябва да говориш на езика, от който те разбират, да си поиграеш и след това да им посочиш вратата. Разкриеш ли им душата си, покажеш ли им чувствата си, загубена си. В края на пътя непременно ще се блъснеш в стената. Каза на Бахар, че любовта прави човека сляп, но тя не я послуша. Не можеш да разбереш нещо, докато не си го преживял.

Селин пак не се излъга. Отначало поведението на Джем я накара да се съмнява в своята теза. Тогава Бахар се чувстваше толкова щастлива, че дори Селин се усъмни. Един ужасен страх я бе обхванал тогава. Ако всички мъже не са еднакви, ако съществува истинската любов, значи тя е отговорна за всичките преживени от нея неща. Ако всички мъже не бяха еднакви, значи тя не бе права. Значи не бе обичана достатъчно. Тази мисъл накара дъхът й да секне, принуди я да прекара много безсънни нощи. Но отново се успокои, когато случаят стигна до тази точка. Излезе права… Всички мъже бяха еднакви.

Изхвърли в кошчето мръсния памук, след това се погледна в огледалото с черна рамка, закачено на бялата стена, и като извади фуркетите от косата си, я пусна. Прокара пръстите си през косата. В този момент телефонът иззвъня. Отметна косата си назад и взе телефона. Обаждаше се братът на Арас, с когото преди години бе имала кратък флирт, а след това бе отказала да се среща с него. Селин бе измъчила Арас, но с брат му Арда бяха добри приятели. Арда бе млад и талантлив галерист. Притежаваше художествена галерия на „Нишанташъ“. Половината от годината живееше в Америка. Наскоро се бе върнал от чужбина. Весело заговори:

— Как си, миличък?

— Добре съм. Представлението ти свърши ли? Да те взема, ако искаш?

— Няма нужда. Аз ще дойда. Имам една приятелка Бахар, и тя ще дойде. Ще се срещнем там.

Веднага след като затвори телефона, бързо влезе в една от съблекалните, преградени с черна завеса, и докато се мъчеше да съблече костюма, дочу, че някой я вика.

— Излизам — се провикна и когато задъхана дръпна завесата, видя срещу себе си Арзу, дубльорката й в предишното представление, която я измерваше с подигравателен поглед. Спокойно попита:

— Какво става, проблем ли има?

Жената известно време я гледа и заговори:

— Оставих една черна козметична чанта върху масата. Не мога да я намеря. Дали не си я виждала?

Селин почувства как гневна вълна се надигна в нея. Едва се сдържа да не удари Арзу. Стисна зъби и буквално изсъска:

— Нашето представление току-що свърши. Откъде да знам къде са ти козметиките?

Жената я погледна със същата подигравателна усмивка. Продължи да говори с унищожителна ирония:

— Права си, но тъй като балерините, на които им възлагат малки роли, ревнуват онези, които изпълняват главните роли, и им погаждат такива номера. Поради това не се сетих за друга.

Селин се разтрепери от гняв. Ще й даде да разбере на тази жена. С едно рязко движение я отмести, взе чантата си и с унищожителен пламък в очите отговори:

— За всяко нещо и за всекиго си има време. Не забравяй, че когато едни се изкачват, другите слизат! Скоро ще разбереш.

Силно блъсна вратата и излезе. Цялата трепереше. Сълзите й бяха готови да потекат от нерви. Сдържа се. „Не — каза, — ти отдавна се научи да не плачеш за хора, които не заслужават. Заради тази калтачка ли ще си хабиш сълзите?“ Ядосана излезе от сградата и спря едно такси. Обясни на шофьора къде да я отведе, като през същото време набираше телефона на Бахар. След като телефонът звъня доста време, най-сетне тя отговори.

— Къде си бе, момиче? Търся те, но не отговаряш — рече нервно Селин.

Бахар учудено отговори:

— Нали ти отговорих? Какво става, защо си ядосана?

Селин изсъска:

— Да, ядосах се. Нали има една Арзу Кърач…

— Е, какво е станало с нея?

— Ти почакай да видиш какво ще я направя аз нея. Виж, Бахар, през следващия сезон ще взема главната роля в „Ана Каренина“, ще видиш — заяви Селин.

Бахар говореше с едно спокойствие, което играеше по нервите й. Това бе най-голямата разлика между двете. И двете живееха заради танца, но едната с амбиция, а другата със страст… Амбициите на Селин рано или късно щяха да й осигурят успеха. Бе невъзможно да успее в живота, ако не съществуваше това чувство. Затова винаги се смяташе, че е късметлийка в професията. Все пак не умееше да танцува така добре като Бахар…

Настана мълчание. Бахар като че не знаеше какво да каже. Продължи:

— Успокой се малко. Вярвам, че ще стане, както искаш, както за теб, така и за мен.

Селин пое дълбоко дъх и почувства, че се поуспокои. Това спокойствие на Бахар бе странно. От няколко седмици бе като умряла. Очите й изведнъж се пълнеха със сълзи, не разговаряше, с никого не общуваше. Понякога, точно по време на работа, искаше разрешение и отиваше в тоалетната, а като се върнеше, от зачервените й очи се разбираше, че е плакала. Селин забелязваше, но нищо не й казваше. С хиляди уговорки я склони да пийнат по нещо, за да се разведри. След това се обади на Арда и го покани. Клин клин избива все пак. Продължи да говори спокойно:

— Гласът ти звучи добре, междувременно. Личи, че си по-добре. Казах ти, моето момиче, разбира се, че ще мине.

С дълбока въздишка Бахар отговори:

— Не мисля, че ще ми мине. Само се уча да живея с тази болка, това е всичко.

— Ама че си чувствителна, ама че си меланхолична. Както и да е, къде си сега? След няколко минути ще бъда там.

— Почти пристигнах. Сега ще сляза от колата.

След като затвори телефона, се огледа в малкото сребърно огледало, което извади от чантата си. Начерви устните си с розовото червило. Затвори козметичната чанта и за последен път се огледа в огледалото. Изглеждаше добре.

Докато затваряше ципа на спортния сак, таксито вече бе стигнало до културния център, където се организираха изложби. Тази вечер се откриваше изложба на един известен художник. Представяше всичките си картини от миналото досега. Когато Арда заговори, тя веднага му каза, че ще дойде. Всъщност повече от картините я интересуваха мъжете, които ще присъстват на откриването. Сигурна бе, че ще намери някого, който да й хареса. Усмихна се. Сви устни, вероятно не само мъжете имаха право да ловуват.

Когато таксито спря пред културния център, се усмихна на портиера, който й отвори вратата, и слезе от колата. Влезе вътре и веднага забеляза Бахар, която седеше на кадифеното канапе пред стълбището и тревожно се оглеждаше. Въртеше в ръка малката си чантичка, с което се разсейваше. Забеляза, че Селин върви към нея, и й олекна. Същевременно Селин се оглеждаше да види къде е Арда. Не се виждаше наоколо.

— Ще дойде още един приятел, но не го видях. Чакай да го потърся къде е — каза.

— Кой ще дойде?

Не отговори на Бахар, а допря телефона до ухото си. След няколко позвънявания той отговори.

— Къде си? Ние дойдохме — каза Селин.

— Сега влизам от вратата.

Преди още да затвори телефона и да го сложи в чантата си, видя Арда, който разговаряше с един служител. Бе облякъл тясно тъмносиньо сако и синя риза. Беше обул тесни тъмни на цвят джинси. В този си вид приличаше на един известен актьор. Селин още в началото бе направила погрешен избор. „Ако бях видяла Арда, в никакъв случай не бих се захванала с брат му“ — си каза, като се усмихна. Арда усмихнато се приближаваше към тях и Селин се обърна към Бахар:

— Ето, че и приятелят ми дойде…

Като приглаждаше с ръка косата си, Арда дойде при тях и заговори:

— Разхубавила си се, откакто не сме се виждали. Какво ново, фъстък?

Двамата се прегърнаха и той усмихнат се обърна към Бахар. В същия момент Селин се обади:

— Да ви запозная. Бахар, това е моят приятел Арда. Наскоро се върна от Ню Йорк. Нали помниш Арас, той е негов брат. Арда, това е най-добрата ми приятелка Бахар.

С най-чаровната си усмивка Арда протегна ръка на Бахар:

— Много ми е приятно. И ти ли си балерина?

Лицето на Бахар порозовя и тя кимна, а Селин помисли, че върши добро дело. Клин клин избива.

Вътре се бяха насъбрали доста хора. Наоколо бе пълно с познати лица, оператори, фотографи. От шампанското и вината, които сервитьори разнасяха с табли, настроението й се подобри. Погледна към Бахар, която не бе свикнала с алкохола. Бузите й бяха зачервени. Арда непрекъснато говореше нещо на Бахар. А дали и Бахар го хареса? Селин мислеше, че постепенно може да стане нещо. Изведнъж в навалицата видя някого. В началото не можа да се досети, но след това го позна, наведе се и през смях зашепна на Бахар:

— Няма да повярваш, моето момиче, но тук сякаш са се събрали всички мъже, с които съм спала. Току-що видях още един.

Бахар й даде да разбере, че трябва да млъкне, а след това й прошепна:

— Какво говориш, ще те чуе някой.

Селин се разсмя и повика сервитьора, който събираше празните чаши наоколо.

— Моля?

Тя подаде на сервитьора празната си чаша и си взе пълна. Запита се как ли ще свърши тази вечер. В момента, в който отпиваше глътка розе, забеляза, че й се усмихва мъж. Внимателно погледна към него и си спомни, че преди няколко седмици го бе видяла след представлението. Бе сред навалицата и разговаряше с няколко познати балетисти и балерини. Кафявите му коси се спускаха до раменете и между тях имаше изсветлели от слънцето кичури. „Колко красиво момче“ — помисли Селин и като му се усмихна, тръгна към него.

Сега той я гледаше и се усмихваше. Селин вече знаеше с кого ще прекара вечерта. Обърна се и потърси Арда и Бахар. Бахар слушаше Арда, който й говореше нещо, и отпиваше от чашата в ръката си. Възнамеряваха след малко да излязат оттук и да отидат да вечерят, но Селин се отказа. Искаше да се прибере вкъщи заедно с момчето, с което щеше да се запознае след малко. Но не знаеше как да постъпи, понеже тя бе предложила да отидат на вечеря. Зашепна на приятелката си:

— Бахар, ще ти кажа нещо, ама няма да ми се сърдиш.

— Какво има? — попита Бахар.

— Моля те, идете само двамата да вечеряте. Ще ми се сърдиш ли?

— Ти полудя ли? В такъв случай и аз няма да отида.

— Моля те, направи ми едно добро. Ако и ти не отидеш, ще стане неудобно. Тъкмо ще се поразсееш.

— Ти защо няма да дойдеш?

Селин се засмя и показа младия мъж с дългата коса:

— Виждаш ли онова момче?

Бахар сви очи и погледна нататък, но тя бързо заговори:

— Шшшт, внимавай да не разбере.

— Какво ще стане, ако разбере… Знае се как ще свърши тази работа.

— Завчера го видях в театъра, беше дошъл да поздрави някого, но не разбрах на кого е приятел. Погледна ме и се засмя. Ако сега дойда с вас, къде ще го видя другаде?

Бахар я погледна и отчаяно се съгласи с предложението й. На Селин й олекна. Наведе се към Арда и му каза:

— Миличък Арда, не ми се сърди, но аз няма да дойда на вечерята. Идете двамата с Бахар. Наложи се да свърша една работа. Щом като свърша, ще дойда при вас.

Арда отпи една голяма глътка от чашата си. Разсмя се, когато оставяше празната чаша.

— Боже мой, Селин, не си се променила ни най-малко. Пак ни оставяш в последната минута. — Прошепна й: — В интерес на истината, не се оплаквам, но…

По усмивката на Арда Селин разбра, че е харесал Бахар. Вечерта започна да става съвсем интересна. Усмихна се, обърна се и тръгна…

34.

Истанбул, април 2002

Поглеждайки навън от кожената сива седалка на черното порше, забеляза, че клоните на крайпътните дървета са се раззеленили. Като че се усмихваха на идващата пролет. Цялата природа се възраждаше, а тя се чувстваше като мъртва. След като в продължение на дни се бе затваряла вкъщи, благодарение на Селин най-сетне бе излязла навън. Поглеждаше непознатия, който бе на волана и с когото се бе запознала преди около един час. Бе красив мъж. Имаше самочувствие, но без следа от арогантност. Все пак бе човек на изкуството. Излъчваше позитивна енергия. Бе от мъжете, които Бахар непременно би харесала при други случаи. Но тя обичаше, и дори най-красивият мъж да излезеше насреща й, не я интересуваше, освен мъжа, за който биеше сърцето й. Никой друг нямаше значение. Никой не умееше да гледа като него, да я докосва като него.

Колко седмици вече Бахар чакаше той да й позвъни. Само веднъж да й се обади… Но той така и не го направи. А всъщност колко се развълнува на казаното от Мине по телефона. Значи и той се измъчваше. Значи и той съжаляваше. Но като минаваха дните и той не се обаждаше, надеждата в сърцето на Бахар отстъпи място на разочарованието. Беше отчаяна. Искаше й се да го потърси, но се страхуваше, че ще й се скара. Трудно бе да се предположи реакцията на Джем. Можеше да реагира по най-неочакван начин. Това бе може би и най-важното му качество, което го отличаваше от другите. Ако всичко не бе така трудно, дали Бахар щеше да го обича толкова силно? Не знаеше отговора. Думите на Арда я измъкнаха от мислите:

— Ти въобще ли не говориш.

— Когато пътувам в кола, не разговарям. Все мисля.

Той каза:

— И аз така правя. Най-интересните идеи ми хрумват, когато шофирам.

Засмя се. Бяха стигнали до пресечката на „Нишанташъ“ и „Мачка“. Когато спряха на червения светофар, Арда отново я попита:

— Е, къде да отидем? Какво би искала да вечеряме?

Бахар се замисли и отговори:

— Не знам. Тук има един китайски ресторант. Харесваш ли китайската кухня?

— Китайска ли? Умирам за нея. Къде е?

— На гърба на хотел „Хилтън“.

Арда завъртя волана надясно и весело заговори:

— А, много обичам това място. В такъв случай посоката ни е към „Дракон“…

В една от книгите, които прочете преди няколко дни, срещна една мисъл, според която нещастието у човека се дължи на неумението му да се съсредоточи върху настоящия момент. Това било най-големият извор на неговото нещастие. Бахар реши да се съсредоточи върху настоящия момент. Не искаше да мисли за Джем поне няколко часа. Когато колата влезе през задната врата на хотела и спря, Арда смъкна стъклото и каза на портиера:

— Нямаме резервация, но се надявам, че имате свободни места.

Облеченият в черен костюм висок и слаб портиер възпитано отговори:

— Господине, ако сте дошли за „Дракон“, днес е затворен.

Навярно бяха избрали единствения затворен ресторант в Истанбул. Излязоха на булеварда и отново тръгнаха към „Нишанташъ“. Арда веднага заговори:

— Е, какво да правим? Сещаш ли се за друго място?

Бахар се замисли. Къде ли ще е добре да отидат?

Искаше й се да е някое хубаво заведение и същевременно да се разсее, но не се сещаше. По-точно й се струваше, че на нея няма да харесат онези, където Арда би поискал да отидат. Личеше, че обича по-елегантните заведения.

— Не знам. Но аз вече предложих. Ако искаш ти сега намери някое място.

Той се замисли и после отговори:

— Хммм… Харесваш ли „Улус 29“?

— Да, харесвам го.

— В такъв случай да отидем там. Ще се обадя и ще направя резервация.

По начина, по който се обади по телефона и направи резервацията, разбра, че е от постоянните посетители на това заведение. Не се лъжеше. Арда обичаше елегантните и луксозни заведения. Джем също ги харесваше, но се приспособяваше и към другите. Не бе сноб. Изпитваше удоволствие и от много по-невзрачни места. Сети се какво си обеща преди малко. Пак мислеше за Джем. Ще се опита поне няколко часа да не мисли за него.

Колата зави към „Улус“ и Арда се обади:

— Нещо ли те мъчи или винаги си така тъжна?

— Аз ли? Не знам. Не съм такава винаги.

Засрамено наведе глава. Мъката, която изпитваше, бе обхванала всеки милиметър от тялото й.

— Щом не си такава, значи има неща, за които се измъчваш.

— Виж… Не ме разбирай погрешно… Предпочитам да не говоря за това.

— Да се разкриеш пред някой непознат понякога е по-полезно, отколкото да говориш с познат.

Засмя се. Този мъж изглеждаше добър човек. Може би щеше да й олекне, ако разкаже всичко, но за Бахар бе трудно.

Пристигнаха пред вратата на ресторанта и няколко момчета изтичаха към тях. Единият отвори вратата, а другият седна зад волана, който Арда му отстъпи. Портиерът, който ги очакваше на вратата, поздрави първо Бахар, а след това се обърна към Арда с думите „Добре дошли, господин Арда“. Влязоха вътре и след като предадоха палтата си на гардероба, преминаха през широкото фоайе към ресторанта. Един друг служител, който ги посрещна, се ръкува с Арда и заговори:

— Добре дошли, господин Арда. Масата ви ще бъде готова след десет минути. Дотогава ще ви поканя на бара.

След тези думи влязоха в малката стая вляво, която бе преустроена в бар. Отдясно се намираха дървени масички и столове, а отляво — фотьойли. И точно отсреща един дълъг бар… Двама души стояха на бара с гръб към тях. Арда протегна ръка с думите „Дамите, моля“, а един от мъжете на бара се обърна, за да види кои са дошлите.

В същия момент гореща вълна заля лицето на Бахар, сърцето й лудо заби, свят й се зави, а тялото й се разтрепери. Мъжът, който седеше на бара и държеше чаша уиски, бе Джем.

Бахар не знаеше как да постъпи. „Да може земята да се разтвори и да потъна в нея“ — си каза. Като че нямаше друго място, където да отидат, та дойдоха тук! И каква беше тази случайност, че се срещнаха тук! Джем я гледаше изненадан и с широко отворени очи. В същия момент забеляза Арда. Бахар беше в ресторанта с един мъж и той не знаеше как да си го обясни. Смешно бе да търси каквото и да е обяснение. Каквото и да кажеше, Джем нямаше да повярва. Трябваше да направи нещо. Остана неподвижна. Застанал до нея, Арда се мъчеше да разбере какво става. Бахар изведнъж се съвзе и тръгна към Джем. Опитваше се да не показва вълнението си, но напразно. Стисна чантата си, за да не види треперенето на ръцете й.

— Здравей, Джем.

Все още изненадан, той отговори:

— Здравей… Какво съвпадение…

Сърцето на Бахар биеше така силно. Уплаши се, че и Джем ще чуе.

— Да, виж ти изненада. Селин също щеше да дойде с нас, но в последния момент изскочи ангажимент и не дойде. Наложи се да дойдем с този приятел.

Чувстваше се задължена да даде обяснение, макар че се бяха разделили. Джем рече студено:

— Разбрах.

Нали понякога дори една дума е достатъчна, за да предаде чувствата. Стори й се, че светът се сгромоляса върху главата й, когато чу отговора на Джем. Случило се бе точно както си мислеше. Той я бе разбрал погрешно. Без да се замисля и под влияние на треската, която я бе обхванала, попита:

— Сам ли си, може да седнеш при нас.

След като я изгледа студено, той отговори:

— Не, благодаря. Чакам Мине.

След тези думи Бахар разбра, че няма какво повече да си кажат. Арда я очакваше. С вид на осъден на смърт затворник тя тръгна към дървените маси вдясно. Когато извади от чантичката си телефона, гневно промърмори:

— Дявол да го вземе, самоизключил се е.

В момента, когато сервитьорът приемаше поръчката им, тя, без да откъсва поглед от гърба на Джем, се опитваше да включи телефона. „Ако не се събудя сега, значи ще умра в този кошмар“ — си повтаряше. Трябваше незабавно да потърси Тюлин. Тя най-добре щеше да я посъветва какво да направи. Видя, че има съобщение. Бързо провери и замръзна на място. Беше получила съобщение от Мине.

„Бахар… Потърсих те, но не можах да се свържа с теб. Джем ми се обади. Отиваме в «Улус 29». Предложи да поканя и теб. Хайде, ела и ти. Като получиш съобщението, веднага ме потърси, спешно е…“

Главата я заболя. Съжалението обхващаше всичките й клетки. Погледна часа на изпращането на съобщението. Преди около половин час! Вярваше, че всяко случващо се нещо си има някаква причина. Според нея всичко беше част от голям план. Ние не разбираме какво става, защото не можем да видим цялата картина, но всичко се случва, за да се изпълни тази картина, която е набелязана преди още да се родим. Съдба… Добре де, а коя картина обслужваше случващото се? Сигурна бе, че Джем повече няма да я погледне. Задушаваше се. Арда се намеси:

— Пребледняла си. Явно е, че има някакъв проблем. Ако искаш, можем да си тръгнем.

В този момент изпитваше най-голямо желание тичешком да се отдалечи, но Джем щеше да помисли, че бяга, защото е прав.

— Не, няма нужда. Да останем.

— Какво стана?

— Няма нищо.

Докато пишеше съобщение на Мине, сервитьорът донесе питиетата им. Изпрати съобщението, когато им сервираше виното, и точно в този момент Мине се показа на вратата. Беше облечена в черна риза и джинси. С изненада изгледа двамата и после отиде при Джем. Поговориха няколко секунди, след това Мине се обърна и тръгна към Бахар.

Когато се приближи, Бахар стана и я прегърна. В този момент бе готова да заплаче, но трябваше да се сдържи. Макар че не каза нищо, Мине като че я разбра. Бахар се наведе и успя само да й прошепне: „Не е както изглежда, повярвай ми.“ Мине забеляза сълзите й и тъжно се усмихна.

— Знам — каза тихичко. Пожела лека вечер на Арда и като каза „После ще говорим“, отиде при Джем.

Ушите на Бахар бучаха. Тялото я болеше. Чувстваше се напрегната. Действията й станаха механични. Изведнъж забеляза, че Джем и Мине станаха от бара и си тръгнаха. Мине се обърна към нея и високо каза:

— Ние отиваме да вечеряме, ще се видим. Приятна вечер.

Двамата се отдалечиха. Сълзите, които Бахар едва сдържаше от половин час насам, потекоха от очите й… Джем си бе тръгнал, без да каже дума. Един глас й прошепна: „Всичко свърши.“

35.

Истанбул, април 2002

Погледна към жената, която лежеше гола до него, и се усмихна на косата й, която се беше разпиляла. Възможно ли бе човек в еднаква степен да обича и да иска да избяга? Ето, че можеше… Но дори и да избягаше, пак се връщаше при човека, от когото е избягал. Вдъхна аромата на свежи цветя и целуна голото й рамо. Колкото и да се опитваше да избяга, любимата жена бе пак до него…

Главата на Джем се пръскаше от болка. Опита се да отвори очи. Слънчевата светлина, която нахлуваше през прозореца, го заслепи. Реши да заспи отново и когато се обърна, за да я прегърне, нещо привлече вниманието му. Косата си ли бе изсветлила Бахар? Или така му се струваше. Опита се да отвори очи. Слънчевите лъчи като че изгаряха очите му. За момент не можа да си спомни къде е. Вкъщи ли беше или на друго място? Повдигна глава и когато видя големия плазмен телевизор срещу леглото, разбра, че е вкъщи. Обърна се и погледна към леглото. Не си спомняше коя е тази жена. Не беше Бахар. Коя беше тази жена?

Обзет от ужас, гледаше към жената в леглото му. Опита се да си спомни миналата вечер. Къде ходи, какво прави? Една-две секунди след като си спомни, сърцето го присви. Помисли за случилото се в ресторанта. За това как отиде дотам, разговора с Мине, как очакваше Мине да му донесе вести за Бахар… После мига, в който Бахар влезе… Чувствата в онзи момент… Беше разбит. Докато с ужас гледаше към мъжа до Бахар, в него се бореха различни чувства, предизвикани от изключителността на ставащото в този момент, като надделяваше чувството, че вече окончателно я е загубил. Нима човек първо трябваше да изгуби някого, за да разбере колко го обича? Укрепваха ли чувствата, когато стигнеш до края на пропастта и се върнеш?

В онзи момент като че ли светът се бе сгромолясал върху него. Кръвта се задвижи като луда във вените му и го обзе страхотен гняв. И тя беше като другите жени. Любовта й не беше истинска. Беше се излъгал. Едва разделили се, и се бе хвърлила в прегръдките на друг мъж… Нито чуваше какво се говори, нито виждаше хората наоколо. Само тези мисли го измъчваха. Гневът така го изгаряше, че за момент му се прииска да отиде при тях и да им каже едно-две неща, но предпочете да сложи както винаги маската си и да остане далеч.

Тогава още не знаеше, че гневът е промененият вид на любовта. Напразни бяха усилията на Мине да го успокои. Да, всички жени бяха еднакви. Повторила се бе историята с майка му и с първата му приятелка в университета. Явно пак не се бе излъгал. Спомняше си, че с гняв си тръгна оттам. Каза на Мине, че от сега нататък не желае да чува за Бахар… Какво прави след това? Къде отиде? Спомняше си, че отиде в един новооткрит нощен клуб в „Нишанташъ“. Спомняше си също, че Мине се опитваше да му отнеме всяка чаша, от която отпиваше. А след това не помнеше нищо. Как се запозна с тази жена, как са си дошли вкъщи, къде е Мине… Нищо…

Точно в този момент жената отвори очи и започна да го гледа. Имаше дълга кестенява коса с изрусени кичури. Очите й бяха кафяви. Бе с тъмен тен или бе ходила на солариум, за да го постигне. Дори името й не знаеше. Жената каза „Добро утро“.

Джем неохотно отговори:

— Добро утро.

Стараеше се да не я гледа в очите. Когато почувства погледа на жената върху себе си, се принуди да се обърне. А жената се разсмя с глас и заговори:

— Нищо не помниш от снощи, нали?

— Откъде разбра?

Изправи се в леглото и като се опитваше да покрие голото си тяло с белия юрган, рече:

— По лицето ти.

Джем се опита да се усмихне, но не бе сигурен дали е успял, тъй като имаше страшно главоболие.

— Тогава да се запознаем пак. Аз съм Симге.

Той кимна, а жената продължи:

— Но аз знам ти кой си, Джем.

Той си пое дълбоко дъх. Единственото, което искаше, бе час по-скоро да остане сам. Не желаеше да говори, да слуша или да разговаря за онова, което снощи бе станало. Обърна се към жената и каза:

— Съжалявам, но може ли да си тръгнеш по-скоро? Имам работа.

Тя се изсмя още веднъж.

— Разбрах. Явно е, че преживяваш труден период.

Джем кимна. Жената, която не се обиди, че я гонят, продължи:

— Мисля, че този труден период е свързан с Бахар.

Джем изненадано вдигна глава и я погледна. Откъде познаваше Бахар? Замисли се дали не я познава отпреди, но беше сигурен, че не я познава.

— Откъде знаеш за Бахар?

В гласа му имаше такава ярост, че жената подигравателно се изсмя. Джем чувстваше, че търпението му се изчерпва.

— Не се бой, не се бой… Снощи няколко пъти ме нарече Бахар, по това разбрах — най-после отговори жената.

От изненада Джем щеше да си глътне езика. Разгневи се на самия себе си. По принцип колкото и да беше пил, никога не губеше контрол, но снощи отбранителната му система се бе сринала. Поклати глава и започна да говори:

— След малко трябва да изляза. Ще ти повикам такси.

Жената нервно стана, взе дрехите си от пода и отиде в банята. Докато с трясък затваряше вратата на банята, Джем погледна към часовника си и видя, че наближава десет. Какво ли се беше случило? Взе телефона, за да се обади на Мине. Мобилният й телефон не беше включен. „Сигурно спи“ — си помисли.

Вслуша се във вътрешния си глас, като през това време се опитваше да се свести. Чувството за вина, което изпита, го остави без дъх. Самообвиняваше се. За всичко. Не беше оставил друга възможност на Бахар. Той бе поискал да се разделят. До последния момент я притиска до стената, направи всичко възможно тя да си отиде. Когато се замислеше за поведението си, разбираше колко жесток е бил. Жената излезе от банята, взе палтото си, което бе захвърлила върху фотьойла, и тръгна към вратата.

За да не изпитва още едно угризение на съвестта, Джем неохотно предложи:

— Да ти повикам такси.

Жената му хвърли разгневен поглед и отговори:

— Колко си мил!

Той облекчено въздъхна, когато жената излезе от вратата. По принцип да се докосва до други тела, да прави безумно секс с други го приближаваше още повече до човека, от когото бягаше. Всяко тяло, до което се докосваше, му помагаше да разбере важността на едно друго тяло, на една друга личност. Обаче сега бе на път да загуби… Повече няма да я види, да се докосва до нея, няма да я прегръща, няма да я люби… Трябваше нещо да направи. Но какво ще й каже, нали в крайна сметка той пожела да се разделят? Съжалявам, прости ми? Не, в живота никога не би казал това. Седна в леглото и взе телефона. Пое дълбоко дъх. Какво трябваше да направи? Ами ако в този момент беше пак с онзи мъж? Огън се разля по цялото му тяло. Ето, това се казва слабост, помисли. Слабост! Любовта го бе направила слаб. Тя променяше характера, избора, решенията, стойката, всичко променяше…

Знаеше, че рано или късно щеше да поиска още повече. Въпреки това не можеше да стои далеч от нея. Колкото и да се мъчеше да се отдалечи, ето че пак се връщаше в началото. Изведнъж го осени една мисъл. Най-малкото можеше да си обещае. Можеше да покаже слабостта си пред другия, докато отново стане силен. Като продължеше връзката, отново щеше да спечели сила. И щом стане по-силен, щеше да внимава да не се поддава и можеше така да продължи. Щом я желаеше, щом усилията му да стои далеч от човек, когото желаеше, го правеха нещастен, значи ще продължи, като се контролира. Ще знае кога да натисне спирачката, ще направи всичко, каквото трябва, за да стане силен в моментите, когато почувства, че се поддава. Но сега трябваше да премине към действие. Нямаше смелост да я потърси. Зае се да пише съобщение. Не знаеше какво да каже. Помисли няколко минути и написа:

„Как си?“

Веднага след като изпрати съобщението, се почувства като глупак. Как си? Само толкова ли? Сигурно по-лошо не можеше да е. Ако бе на нейно място, би изругал, като го прочете. Докато отчаяно се гърчеше, забеляза лампичката на мобилния телефон, която светваше и угасваше. Изненада се, когато натисна копчето. Съобщението бе от Бахар:

„Уморих се да бъда без теб…“

В един момент не можа да разбере. Отговор на неговото съобщение ли бе това? Развълнуван, погледна часа на изпращането. Изпратил го бе в 10:23. Погледна часа на изпращането на съобщението на Бахар и не повярва на очите си. Часът на изпращането бе 10:23. По едно и също време бяха изпратили съобщенията си.

Изпълнен с щастие, прочете още веднъж съобщението. Точно в този момент се изписа още едно съобщение.

„В един и същи момент ли сме си писали?“, питаше Бахар.

Щастлив написа: „Да“. Чувстваше като че от гърба му е паднал огромен товар. Не се стърпя. Написа още едно съобщение:

„Да вечеряме ли заедно тази вечер?“

Отговорът пристигна след няколко секунди:

„Добре.“

Спомни си думите на един възрастен човек:

„Мистерията на любовта е по-голяма от мистерията на смъртта.“

36.

Сапанджа, януари 2010

Погледна в листчето с адреса, който бе написал с разкривени букви. Сапанджа не бе голям град. Сред старите къщи по на няколко етажа правеха впечатление и нови здания. С такива сгради бяха напълнили и Истанбул. Смятаха, че са свършили работа, като наредят тухлите една до друга. Не мислеха за естетиката. Тези грозни сгради не подхождаха на великолепната история на Истанбул, люлката на много цивилизации, но не бе възможно да бъдат убедени общините.

Тръгна към кафенето, което се намираше доста далеч от мястото, където бе паркирал колата. Там можеше да попита някого за адреса. Междувременно ще изпие един чай и ще помисли как да постъпи. Вълнуваше се повече отколкото предполагаше. От сутринта не бе сложил залък в устата, през нощта почти не спа.

Седна на една от малките дървени масички, които бяха наредени една до друга в двора на кафенето. Мъжете от другите маси веднага започнаха да го оглеждат. Джем поръча чай на слабия, с лице като увехнали цветя младеж. Облегна се на стола, започна да оглежда наоколо. Не обичаше твърде да пие чай, но му харесваше да се нагажда към атмосферата на мястото, където се намираше.

Винаги си е мислел, че не е възможно да живее цял живот в такива малки градчета. Обичаше безредието, шума, динамиката на големия град. Не разбираше защо Бахар се е преместила тук, защо е напуснала балета. Но си спомни, че тя бе в състояние да превърне в любимо всяко място, където иска да живее.

Когато бяха заедно, тя всяка седмица купуваше свежи цветя, оставяше следи навсякъде вкъщи, където се докоснеше. Макар че Джем не обичаше да се правят промени и намираше, че вкусовете им са различни, не успя да накара Бахар да се откаже от навиците си. Всяка сутрин го будеше с класическа музика. Тя се събуждаше и приготвяше закуската, а из къщата се разнасяше музиката на Моцарт или Бетховен. Но заспиваше във вечерите, когато гледаха стари филми. А Джем се побъркваше от това. Всеки път чувстваше, че гневът се надига у него, опитваше се да се успокои…

Колко странно, въздъхна и присвивайки очи, загледа хората, които вървяха по отсрещния тротоар. Идва ден, в който малките детайли, които навремето са ви дразнели, може да станат неща, от които имате най-голяма нужда. И в крайна сметка си спомняте най-вече малките подробности. Изненадвате се от следите, които са оставили… И всъщност разбирате, че онези малки недостатъци, слабости и подробности всъщност украсяват живота. Какво, ако не иронията на живота е това? Досадни подробности, които мислиш, че не понасяш, в един момент виждаш, че са се превърнали в най-търсените от теб неща.

След онази трудна раздяла Джем доста дълго време се опитваше да заспива, като гледа стари филми, опитвайки се чрез тях да почувства като че Бахар е още при него. Но това го накара да се почувства още по-зле. Сега обаче нощем пак се опитваше да заспи, като гледаше стари филми. Сутрин слушаше Моцарт или Бетховен. Всяка седмица купуваше от цветарницата наблизо свежи цветя за вазите, разполагаше ги във всички стаи. Чувстваше, че всички тези неща ще окажат значение за онова, което се опитва наново да направи. Бе си измислил странни тотеми. Държеше се така, като че ли вече е постигнал онова, което иска да направи… В последните дни сам си вярваше.

Благодари на сервитьора, който дойде да го попита дали няма да иска още нещо. След това извади от джоба си листчето и попита за адреса. Момчето взе листчето с тънките си пръсти и след като го прочете, заобяснява къде се намира:

— Влезте в тази улица. Намира се до блока в края на улицата, бате… Една синя къща.

Джем повтори казаното от момчето:

— В края на улицата отсреща, син блок. Добре.

— Не, бате, не е блок. Там има двуетажна къща. Намира се до един сив блок.

— Така ли? Добре. Много ти благодаря.

Остави парите на масата и стана. Вълнението, което го изпълваше, отстъпи място на силен страх и напрежение. Отлетели бяха от главата му думите, които дни наред си повтаряше. Не знаеше какво ще й каже, когато му отвори вратата. „Здравей.“ Или „Знам, че няма да ми простиш, но ме изслушай, моля те.“ Не, това бе направо подигравка с човека насреща му. Дори да искаше, пак нямаше да му прости, като чуе това. Или трябваше да започне с „Дойдох да ти кажа това, което трябваше да ти кажа преди много години“. Не, след толкова години не можеше да започне така. Или най-добре ще е да каже: „Забравих думите, които обмислях в продължение на много дни.“ Да, най-добре ще е да каже точно това. Това бе правилното.

Докато вървеше по тротоара, му се прииска пътят никога да не свърши. Вероятно това бе най-дългият път в живота му. Страхът се бе примесил с вълнение, ускореният пулс насилваше сърцето му. Като че животът му зависеше от онова, което след малко щеше да чуе. Най-сетне стигна до края на улицата. Както му бяха казали, до неугледния сив блок видя малка синя къща с градинка. Дишането му се бе ускорило, огън се разливаше по цялото му тяло. С изключение на децата, които играеха на улицата, други хора не се виждаха. Така викаха и крещяха, че се почувства като в междучасието на едно училище.

Поспря няколко минути и се опита да събере мислите си и да се успокои. Застана малко настрани от играещите деца и извади от джоба си мобилния телефон. Изведнъж се сепна от колата, която мина покрай него. Тя мина толкова близо, че в един момент му се стори, че го докосна. Колата намали и спря точно пред синята къща отпред. Джем внимателно започна да оглежда кой ще слезе от колата. На същия ли адрес бе дошла? Около четирийсетгодишен, висок, с гъсти коси мъж заключи вратата и тръгна към синята къща. Джем не разбираше какво става. Мъжът позвъни на вратата, весело поговори с някого и влезе вътре.

Силен страх обхвана сърцето на Джем. Тюлин му бе казала, че не се е омъжила, но това не означаваше, че няма никого в живота си. Джем бе помислил и за този вариант, но като видя мъжа, се почувства неудобно. „Че ти какво очакваше? — си промърмори. — Ще седне да те чака до края на живота си ли? Или ще тъгува за теб ли? Разбира се, че ще има други мъже, които да се влюбят в жена като нея. Разбира се, че и Бахар ще обикне някого.“ Може би мъжът, който влезе преди малко, ще я покани някъде на вечеря и по време на вечерята ще извади от джоба си кутийка с пръстен и ще й предложи да съедини живота си с неговия. В момента, в който си помисли това, бръкна в джоба си. Олекна му, когато почувства, че малката кутийка е там. Поне не беше я забравил.

Замисли се какво да прави. Вятърът се бе усилил. След малко щеше да завали. Децата продължаваха да играят, без да обръщат внимание на студа, тичаха след топката облечени само с пуловери. Бузите им се бяха зачервили. „Да не бях пораснал — си каза Джем. — Да не бях пораснал и да не бях допуснал грешките, които превърнаха живота ми в затвор. Де да беше топката най-важното в този момент.“

Реши да вземе колата и като паркира на удобно място, да чака вътре. Така поне нямаше да привлича внимание. Бързо се обърна и тичешком се отправи към мястото, където беше оставил колата си. Усилието като че му дойде добре, за да потисне вълнението, което го бе обхванало. Вятърът го удряше в лицето и почувства, че се успокоява. Небето като че се бе сляло със земята. Дъждовното и сиво време предизвикваше различно чувство у него. Винаги бе обичал такова време. Бахар също предпочиташе есента и зимата, казваше, че при лошото време се чувства по-добре. Може би си приличаха по това.

Джем бе решил да не се отказва. Ще чака, докато мъжът излезе от къщата, а после ще позвъни на вратата и ще й каже какво чувства. Ще го направи дори и ако Бахар го изгони или каже, че е влюбена в друг. Младият мъж, който влезе вътре, няма да седи там до края на света. Джем ще го чака дори да остане вътре до сутринта. Решението му бе категорично.

Паркира колата пред една от ниските сгради, които се намираха до синята къща. Оттук можеше да наблюдава къщата, а освен това не привличаше внимание, не се притесняваше, че ще чака. Искаше да погледне в очите жената, която винаги го бе чакала, и да й разкаже защо е избягал, кои са причините за страха му и колко съжалява. Очакването винаги му причиняваше болка. Изпитал го бе, когато още бе малко момче и години наред бе очаквал до прозореца майка му да се върне при него. Това познание бе преобърнало целия му живот. Започна да бяга, за да не се налага да чака никого. Да не се сближава, за да не се измъчва, пръв да напуска, преди да са го напуснали, да не допуска никого до себе си, за да не изпитва мъка… Струваше му се, че е намерил правилното решение. До момента, когато отвори очите си в една болнична стая и се изправи пред действителността…

Почувства, че ситните бръчици около очите му са мокри. Убий, за да не те убият! Не бе ли ирония за човек, който винаги бе живял по този начин, а сега, за да живее, изпитваше нужда от човека, когото бе убил.

Погледна мобилния си телефон. Бе два часът следобед. Посещението на любимия в този час на деня не бе обичайно. Може би беше неин приятел. А може би роднина. Изпитваше такъв силен страх, че започна да измисля причини от името на Бахар. Какви ли думи ще се отронят от устата й, като го види? Кое чувство най-напред ще се появи в погледа й? Ще повярва ли, че онази реалност, която я прободе като кинжал, когато я видя преди много години, не е истина? Или че приеманата от нея реалност е само една малка част от действителността, че всъщност не знае истината? Ще изпита ли съмнение, че истината всъщност е била лъжа? Не знаеше. Единственото, което знаеше, бе, че може да се съмнява във всичко, но в любовта му никога…

37.

Сапанджа, януари 2010

Забеляза, че малките й съсухрени ръце, които прекара по изгарящото в пламъци лице, са студени като лед. Опита се да се успокои, наблюдавайки през прозореца светлините, които ту светваха, ту изгасваха в мрака навън. Не си спомняше нито една от думите, които преди малко беше изрекла. Като че някой друг ги беше казал, някой друг бе изживял този последен час. Чувстваше, че сърцето й продължава лудо да тупти. Успокоението, че се отърва от товара, който носеше от години, предизвика желание да заплаче. Воят на вятъра я караше да се чувства щастлива. Заглушаваше воя на сърцето. Като че най-сетне бе научила края на любим роман, който все не успяваше да дочете.

Но на лицето й липсваше онова спокойствие, което се вижда у хората, които са се сдобили с нещо, което дълги години са очаквали. От време на време страхът се проявяваше. Взе телефона и започна да натиска бутоните. Трябваше да благодари на човека, който й подари този момент. Не я послуша. Добре, че не я послуша. Още веднъж можа да погледне в онези красиви очи, през които преминаваха зелени вълни.

След продължително звънене чу гласа на Тюлин, който бе като на сънено коте.

— Какво ново, Бахар? Реших да поспя. Събудих се преди малко.

Бахар мълчеше и стоеше с телефона в ръка. Тюлин се притесни от мълчанието й:

— Бахар, нещо лошо ли се случи?

Бахар знаеше, че ако започне да говори, ще се разплаче, затова мълчеше. Последните няколко часа съвсем я бяха изтощили. Накрая се овладя и започна да говори. Гласът й трепереше.

— Джем дойде.

— Знам, миличка. Не издържах и му дадох адреса ти. Не издържах, защото се уверих в искреността му и защото повярвах, че ще е добре за теб. Надявам се, че не се ядоса. Какво стана?

— Малко след като си отиде господин Енис, който ми постави инжекцията, на вратата се позвъни. Тъй като не очаквах никого, помислих, че някое от момчетата ще поиска нещо, и затова бързо отворих вратата. — Гласът й съвсем се разтрепери. — Застанал на среща ми, той ме гледаше уплашено. Така си останах на вратата.

— А после какво стана? Какво говорихте, той какво ти каза? Не влезе ли вътре?

— След като преодолях изненадата си, го поканих, разбира се. Притеснен влезе вътре. Бях в домашно облекло, заради което се засрамих. Ще се преоблека, казах и се оттеглих.

— Виж ти… Веднага си се наконтила.

Бахар засрамено се усмихна.

— Поисках пак да ме види красива.

Върна се към онзи момент. Не искаше да стои по анцуг срещу мъжа, който много години бе главният герой на нейните мечти. Бързо изтича в стаята си, облече черни джинси и риза с цвят пепел от рози.

— А после?

— После поседяхме известно време в хола. Поднесох му чай. Не говореше, само погледна към чашата в ръката си. Бях много развълнувана.

Пак млъкна. Спомни си разтревожения Джем, който седеше с наведена глава. Личеше, че много е развълнуван. „Доживях да видя това“ — си каза Бахар.

— След това ме погледна. „Бях планирал сума ти неща, но всичко отлетя от главата ми“, каза.

— Започнах да му задавам въпроси, за да го успокоя. Прекарал си операция, да не те стига друг път, казах. В този момент очите му изведнъж се напълниха със сълзи. „Значи, трябвало да дойде момент, когато човек да се изправи пред действителността“, каза. После ми разказа всичко. По-точно за себе си…

— За себе си ли?

— Да, за себе си. За детството си, младостта си, майка си, изживените връзки, страховете си. Състоянието на майка му в последно време. Всичко. Всичко, което преди това не е могъл да ми разкаже, всичко, което се е опитвал да скрие… — Млъкна и пое дъх. После продължи: — Колко странно, мислех, че го познавам добре, но разбрах, че въобще не съм го познавала. Всъщност всички се крием зад маски. Ето, дори и ти, от колко години ме познаваш, най-добрата ми приятелка си, но в действителност не ме познаваш. — Избърса сълзите, които се стичаха от очите й. — Познаваш само онези страни, които ти показвам. Лошото е, че понякога така силно се залавяме за тази маска, че идва ден, в който започваме да си представяме, че маската е истинското ни лице.

— Каквото и да е преживял, нищо не е в състояние да обясни онова, което направи онази вечер. То няма обяснение.

— Права си. Каквито и причини да изтъква, в крайна сметка онази вечер се изживя.

Бахар млъкна. Спомни си отминалите години, безсънните нощи, през които се опитваше да открие поне една причина…

— Но аз в продължение на много години търсех някаква причина. Чаках да премине болката, която изпитвах в продължение на много години. Но като не намирах отговор на въпроса защо, не отминаваше и болката.

Гласът й съвсем се разтрепери от усилие да не заплаче. Не издържа, остави сълзите й да потекат на воля. Отново заговори:

— Това е такава болка, че не можеш да продължаваш да живееш. Казват, че минавала с течение на времето, но не отминава. Не я забравяш…

Едва изрекла това, сълзите й потекоха като порой. Разтревожена, Тюлин не знаеше какво да каже. Моментът бе толкова деликатен, че каквото и да кажеше, щеше да е напразно. Мълчаливо зачака. Успокоена, Бахар продължи да говори:

— Свикваш. Една сутрин се събуждаш, обличаш се като автомат и започваш живота си оттам, където си спрял. Научаваш се да живееш с раната си.

Отново погледна през прозореца навън. Заслуша се във воя, който идваше от тъмното, и продължи:

— Казват, че приличала на предсмъртната болка. А всъщност не е така. Ако бях умряла, сега нямаше да мисля, че вината е моя. Или че не съм достатъчно красива…

Тюлин, която не можа да издържи, се намеси:

— Мила, знам, че се измъчи. Животът ти се провали. Но не е логично да се самообвиняваш. Причината не е у теб. Човек може ли да се страхува от любовта? От обвързване? Изплашил се е. И той си е имал своите причини. Горчиви причини, както казва той самият. Разбира се, че това не го оневинява. Всеки изживява болката, която му се пада в живота. Значи сега е дошъл неговият ред.

Бахар се опита да се съвземе и продължи да говори:

— Днес той ме остави свободна, Тюлин… Сложи край на чувството за вина, което изпитвах. Само за това даже заслужава да му простя.

Замълча за няколко секунди и продължи:

— Предложи ми да се оженим.

Тюлин не повярва на ушите си.

— Каквооо? Не мога да повярвам! Ти какво му отговори? Какво ще правиш? — Гласът й прекъсваше от вълнение.

Бахар отговори с тъга:

— Казах му. Имам други планове в живота, казах. Няма да се видим повече.

— Защо постъпи така?

— Защото така ще е по-лесно за него.

Затвори телефона, загаси лампите и си легна в леглото, над което се спускаше балдахин от бял тюл. Леглото й напомняше за времето, когато бе на сцената като балерина. Затвори очи и се заслуша в засилилия се вой на вятъра. Понякога този вой преминаваше в силно свирене. Притеснението, което в продължение на много години носеше в сърцето си, днес свърши. Още веднъж й се удаде възможност да погледне в онези дълбоки очи, които така и не можеше да разбере зелени ли са или кестеняви. Джем никак не се беше променил. С изключение на малките следи, нанесени от изминалите години, и онези тъжни погледи, които имат хората, запознали се с болката…

Едничкото желание на Бахар бе до края на живота си да бъде с него. Можеше да остане при него в една съвсем празна стая, без да прави нищо, само като гледа в тавана. Можеше да положи глава на гърдите му, да вдишва до насита аромата му и да прокарва пръсти през все още красивата му коса.

Не бе ли същият този кадър, който виждаше в края на една тъмна дупка в продължение на много години? Възможно ли бе човек години наред да сънува все един и същи сън? Понякога се събуждаше ужасена, сядаше в леглото и се опитваше да дойде на себе си. Когато след това се опитваше да заспи, същият сън продължаваше от мястото, където бе прекъснал.

Върви из една гора, облечена е с бяла дреха, изведнъж земята под краката й започва да се движи, като че ще я погълне, а тя започва да тича с все сила. Блатото с отвратителна миризма така силно я притегля, за да я погълне, че й е трудно да тича. В този момент в далечината вижда ослепителна светлина. В мига, в който се обръща на другата страна, за да поиска помощ, учудено отваря очи. От ослепителната светлина излиза Джем, поглежда я както винаги с изключителната си усмивка и разтваря ръце. В момента, когато го прегръща, чудовищното блато, от което преди малко се мъчеше да избяга, я хваща и изведнъж силно започва да я дърпа. В този момент първо поглъща нея, а след това Джем. Всеки път Бахар се събуждаше ужасена.

Днес за пръв път почувства, че действително е обичана. Вече знаеше, че едничката й любов, мъжът, за когото беше готова да даде ръката или крака си, я обича… Джем никога не беше й казал „обичам те“. И Бахар цял живот бе чакала, за да чуе от него тази дума. Може би само очакването бе единственото нещо, което толкова дълго време я поддържаше жива… Единственото й желание бе до края на живота си да остане с него. Но в момента, в който видя очите му, в които се четяха страхотно разкаяние и тъга, реши. Не можеше да постъпи с него по този начин. Защото никак нямаше да е лесно…

38.

Истанбул, януари 2010

Имаше нещо странно. От доста време не чуваше вътрешния глас, но знаеше, че щом го чуе, няма да се излъже. Сега този глас му нашепваше от дълбините на душата. Като че имаше още нещо, което не знаеше. Колкото и да се замисляше, не можеше да се измъкне. Като че ли пред него имаше един огромен пъзел и Джем не можеше да види пълната картина, защото липсваше една част.

В онзи бурен ден когато, седнал в колата си, наблюдаваше къщата на Бахар и след като непознатият излезе, той отиде и почука на вратата. Страхуваше се. Времето сякаш беше спряло, няколкото минути му се бяха сторили цяла вечност. По никакъв начин не можеше да забрави израза на лицето й в момента, когато му отвори вратата. Вероятно си е помислила, че човекът, който бе излязъл преди малко, е забравил нещо, защото с лека усмивка отвори вратата, а веднага след това застина.

Носеше долнище от стар анцуг и бяла памучна фланелка. Изглеждаше уморена. Нямаше я предишната й гъста коса. На лицето й, което не се насищаше да гледа, се четяха следите на времето, но все още беше красива. Само очите й бяха същите. Джем най-сетне разбра каква е тази красота. Изглеждаше толкова невинна, чиста и крехка, че дори най-красивата жена на света да дойдеше, пак не можеше да я засенчи. Подобна невинност не се спечелва лесно. Не бе изгубила нищо от тези си качества.

След като изчака тя да преодолее изненадата си, Джем каза „Здравей“. Думите като че ли бяха големи залъци, които едва преглъщаше. Колкото повече се опитваше да преодолее вълнението си, толкова повече се затрудняваше да говори.

— Дойдох, без да се обадя, но се надявам, че не съм дошъл в неподходящ момент — произнесе.

— Не… Малко се изненадах — отговори жената с крехко телце. Разбра, че и тя се вълнува. Не смееше да го погледне в очите. После го покани вкъщи, извини се и отиде да се преоблече. Сигурно не би го направила, ако не държеше на него.

Джем влезе вътре, седна на двойния диван в хола, където правеха впечатление няколко старинни мебели, и известно време наблюдава Бахар, която му приготвяше чай. Влизаше и излизаше от кухнята и все не идваше да седне при него. „Вероятно е от вълнение“ — каза си Джем. Самият той също бе развълнуван.

След малко тя дойде и седна срещу него на фотьойла, като зави краката си с червено карирано одеяло. В къщата беше топло и на Джем това му се стори странно, но не се замисли. Засилилият се вой на вятъра подчертаваше още повече тишината на къщата. Джем не знаеше как да започне разговора, тъй като бе забравил всичко, което мислеше да каже.

Накрая реши, че е най-добре да й разкаже собствената си история. Започна от времето, когато бе на шест години, времето, по което майка му ги напусна с баща му. Говореше с наведена глава, за да прикрие сълзите си, но не можеше да овладее треперенето на гласа си.

Каза колко обичал майка си, как в продължение на много месеци всяка вечер очаквал до прозореца тя да се завърне и се молел. Разказа за първата си интимна приятелка Лейла, как научил в края на втората година, че в продължение на две години му изневерявала. След този ден никога не създал сериозна връзка с никоя жена, вярвал, че любовта е нещо мъчително. За да не попадне в плен на любовта, с никоя не оставал дълго време, издигнал стени около себе си, за да не може никой да види истинската му същност, неговите страхове и колебания, мислел, че по този начин пази себе си. В продължение на много години твърдял, че на жените не бива да се вярва. Разказа й за приятелството си със Синан, за връзките, които установявал по за един ден. Всичко… Всичко…

Разказа й какво почувствал в момента, когато се запознал с нея, как се опитвал да стои далеч от нея, за да не се поддаде, за нощта в Измир, когато след онзи разговор със Синан помислил, че повече никога няма да я види, и разкрил чувствата си пред нея, а след това, когато започнала връзката им, решил пак да опита и въпреки страховете си да довери чувствата си, за радостта и възхищението, които изпитвал, когато я гледал как танцува на сцената, какви страхове породило у него обвързването им и как се паникьосал, когато разбрал, че е запленен от любовта и започнал да изпитва страх да не я изгуби, опитвал се да докаже на самия себе си, че е свободен, и поради тази причина се опитвал да се държи неангажиращо с нея, разказа за съжалението, което изпитвал, когато за пръв път й изневерил в Анкара, и за онази вечер, след която вместо да се почувства по-силен, станало по-лошо…

Като че отново изживяваше тези моменти. Когато разказваше, понякога се нервираше, друг път се натъжаваше или не сдържаше сълзите си и се разплакваше. Години наред бе живял с вярата, че мъжете не плачат! Споделяше с тази малка жена неща, които не бе имал смелостта да разкаже в продължение на много години. За пръв път се разголваше пред някого, показваше истинското си лице. Бахар го слушаше мълчаливо и спокойно.

След като й разказа всички подробности, които си спомняше, замълча. Ето че бе дошъл ред на онази вечер, когато сложи край на всичко. Не знаеше откъде да започне. Въпреки това се постара да й разкаже всичко, като се мъчеше да не изпусне нито една подробност. Най-долната лъжа, която човек можеше да каже на друг. След като свърши, погледна към Бахар и видя сълзите, които се стичаха по бузите й. В този миг се обнадежди! Беше на прав път! Тя го разбираше. Всъщност, като научи причините за всяко нещо, тя го опозна истински! Ще му прости! Щом го гледаше с насълзени и ласкави очи, значи ще му прости. Той бе видял и копнеж, и мъка в тези очи… Всичко това премина през очите му през тези няколко часа.

Разказа й всичко, замълча и почака тя да каже нещо. Като че животът му зависеше от този момент.

— Първото, което ми направи впечатление в теб, бе самочувствието ти.

Това бяха първите думи, които изрече. „Какво ли иска да каже?“ — помисли, а тя продължи да говори:

— Това бе толкова ненормално високо самочувствие, че дълго време се питах какво ли се опитваш да скриеш. Сега разбрах. Много съжалявам за всичко, което си преживял.

Почувства искреността, с която изрече тези думи. Нейният глас също трепереше.

Срещу него стоеше една крехка жена, но смело се справяше с болките, накарали я да не се доверява повече на никого, да изтърпи големи страдания, които й причини, за да избяга от страховете си. Жената, която обичаше… И тази жена въпреки всичките му обяснения, въпреки егоизма, с който правеше тези неща, пак гледаше на него със същата гордост, със същата доброта, със същата мекота. Тя бе ангел! Неговият ангел! Ангелът, който много пъти досега жестоко бе убивал и бе хвърлял в ада! Докато съобразяваше какво ще каже, как ще завърши тази среща, изведнъж чу думите, които като кинжал се забиха в него.

— Най-лошото, когато се обичаме много и сме се разделили, е, че при всяко припомняне отново ни напускат.

Огънят, който го обхвана в този момент, бе достатъчен, за да му покаже, че последиците от онова, което бе извършил преди много години, не са ограничени с определен период от време. Всеки преживян ден й е носил мъка. Бахар продължи да говори:

— При това положение колкото пъти си си спомнял за мен, означава, че аз съм те напускала, много пъти…

Гледаше го така искрено, с такъв дълбок копнеж, че не издържа и я прегърна. И в този момент не се стърпя, отпусна се и се разрида. Дълго остана така и вдъхва аромата й. След това устните им се съединиха и в мига, в който усети онази топлина, почувства, че силните чувства го оставят без дъх. Какъв копнеж бе този… Колко изгарящ, колко искрен бе този копнеж! Нека спре този миг, времето да спре да тече, нека до края на живота си така да останат в тази къща, да чувства нейната топлина и да вдъхва аромата, излъчващ се от тялото й.

След този миг се поуспокоиха и заговориха за живота им през последните години. Бахар така и не му разказа защо се е отказала от балета. Джем вече предполагаше. Но не настоя много, предпочете да сменят темата. Сега живееше в Сапанджа в къщата на баба си и ръководеше една малка балетна школа. Казваше, че е щастлива и доволна, усмихнато разказваше за ежедневните си занимания. Джем се бе посъвзел и без да изчака да свърши, изведнъж попита:

— Ще можеш ли да ми простиш?

При този въпрос го погледна с насълзени очи и го прегърна. Истинско щастие! Идеше му да извика, колкото му глас държи: „Аз обичам до смърт тази жена.“ Можеше ли всичко това да е истина? Ами ако сънуваше? За пръв път сега постъпваше правилно, той, който през целия си живот бе бягал, който отказваше да се изправи пред действителността и в стремежа си да постъпва правилно, все допускаше грешки.

— Съгласна ли си да започнем всичко отново? Отново, като че за пръв път сме заедно? Без да се разделяме повече… Да остареем заедно?

В същия момент извади от джоба си кутийката с пръстена, който майка му някога му бе дала, и я подаде на Бахар, която го погледна учудено.

— Ще се омъжиш ли за мен?

Бахар с треперещи ръце отвори кутийката и като видя пръстена, сянка падна на лицето й.

Джем не разбираше. Не трябваше ли да се зарадва? Докато със затаен дъх очакваше отговора, Бахар отвори и затвори кутийката, повъртя я в ръцете си, изгледа го продължително с насълзени очи и каза онова, което никога нямаше да забрави:

— Повече от това не бих поискала от живота. Но не мога да го направя. Имам други планове. Скоро ще замина на дълго пътешествие.

— Аз ще те чакам, остани колкото искаш. Толкова години съм те чакал, че няма да ми е трудно да те почакам още малко.

— Но аз не знам кога ще се върна. Нали ти казах, имам други планове.

В този момент помисли, че е настъпил краят на света. Вече нямаше никакъв смисъл да живее. Щеше да се превърне в стар глупак, който обитава сам една празна къща и след няколко години чистачката, която всеки ден идва да почиства къщата, ще намери трупа му. Ще умре в самота. Един самотен мъж, съзнателно загубил любимата жена.

Бахар не му прости. Колкото и да се опитваше да изглежда мила, не му бе простила. Но сълзите й не можеше да са престорени. Ласката в погледа й, топлината, копнежа… Копнежа в целувката й… Всичко това не можеше да е измамно. Явно бе, че имаше някаква друга причина. Дали не се появи в труден момент в живота й? Откъде да знае, може би човекът, който преди няколко часа излезе от къщата, е любимият й? Може би щеше да замине с него в чужбина? Не каза ли, че ще заминава? Разбира се, че е така. Дори и да е разбрала колко силен е копнежът, който изпитва по нея, няма заради него да остави другия. Джем изпита силна ревност. Спомни си онази вечер, когато дойде краят на всичко… Ще му прости ли действително Бахар заради онази вечер, каквито и да са били причините?

39.

Истанбул, юли 2002

В облицованата с огледала зала се наведе към десния си крак, който бе вдигнала. Раздвижи крака си. Селин работеше без прекъсване от сутринта насам. Съвсем се бе амбицирала, особено след като преди два месеца се запозна с глупавата Арзу Капрол. Каквото и да се случеше, през този сезон щеше да получи главната роля. Подготовката на новия сезон започваше в края на месец август. Тогава щеше да стане ясно кои ще играят през новия сезон, тогава щяха да започнат репетициите, а в края на месец септември или в началото на октомври се откриваше сезонът. Оставаше малко време и тя стискаше зъби. След близо едночасовата почивка, отново отиде в залата за репетиции. Тези дни репетираха само изпълнителите на главните роли… Застана срещу огледалото и зае позиция.

Остави се на ритъма на музиката и като отброяваше мислено стъпките си, чувстваше мелодията в сърцето си… Цялото й същество се настройваше към музиката… Каквото и да станеше, трябваше да излезе напред през този сезон, да изпишат най-отгоре на афишите името Селин Коюнджу.

Докато отброяваше стъпките си, изцяло отдадена на музиката, светлините изгаснаха. Спря и повика господин Авни, който бе прислужник тук от много години.

— Господин Авни! Аз съм тук! Още работя!

Прислужникът бавно се приближи до нея, като разтъркваше врата си. Дълбоките бръчки около очите подсказваха, че прекалено осезаемо е получавал от порциите мъка, които му се падаха в този живот.

— Какво е станало с врата ти?

— Нищо… Малко ме боли… Сигурно съм настинал и съм се схванал.

— Внимавай. Не е хубаво да настиваш през лятото. Както и да е, аз ще загася лампите, не се безпокой.

— Помислих, че всички са излезли. Извинявай. Само господин Сердар е в кабинета си и аз реших да загася лампите.

Селин спря за момент. Не беше лесно да се види с господин Сердар. Сети се за нещо.

— И господин Сердар ли е тука? Странно…

— Да, бога ми, работи. Каза ми, че ще излезе късно.

След като рече това, тръгна към тъмната врата на залата. Когато я отваряше, се провикна:

— Хайде, остани със здраве… Приятна работа.

Тя остана сама в голямата репетиционна зала, погледна към образа си в огледалото. Изглеждаше много добре с розовата и черната фланелка, които бе облякла върху черното трико. От седмици насам работеше упорито. Но само работата не бе достатъчна, в такива случаи голямо значение имаха и двустранните отношения. Сердар Акяваш бе бивш балетист. Много години бе танцувал в най-добрите трупи, изпълнявал бе най-добрите роли и след като превзел сърцата на много жени, вместо да се пенсионира, предпочел да диша същия въздух, отначало станал хореограф, а след това бе назначен за главен художествен ръководител на Държавната опера и балет на Истанбул. Все още бе привлекателен мъж. Някои разпространяваха слухове, че бил бисексуален, но никой не успя да го докаже. Бе студен и самоуверен. По време на репетициите си слагаше очилата с кокалени рамки и внимателно следеше всички. Всеки, почувствал погледа му върху себе си, се напрягаше, неговият перфекционизъм го смазваше. С всички колеги се държеше дистанцирано. Твърдяха, че спял с момичетата, които изпълняват главни роли, но никой досега не го бе видял с някое от тях.

В този момент Селин се реши. Ще отиде и ще говори със Сердар Акяваш. Ще му разкаже колко иска тази роля, ще го накара да осъзнае нейната амбиция. А може и да успее да го впечатли като жена. Отнасяше се студено към всички, но неговото бе само маска. Много отдавна бе научила, че някои хора си слагат маски. Огромното им самочувствие само прикрива слабостите им. Ако успееше да открие слабостите му, ще бъде по-лесно да го накара да изпълни желанията й.

Изключи музикалната уредба и се приближи до огледалото. Започна да щипе бузите си, за да порозовеят, и след това разпусна дългата си коса. Издърпа черната си фланелка, за да се покажат още повече гърдите й и тръгна към вратата. Докато бавно отваряше вратата, чуваше как господин Авни си тананика. Премина през тесния коридор, от двете страни на който бяха наредени стаите, и като стигна до последната, спря пред вратата. Вълнуваше се. Вдигна глава. Щом съдбата закъсняваше да дойде при нея, тогава тя ще я повика. „Вероятно на това се казва воля“ — помисли. Прокара ръка по вратата, почака няколко секунди и почука. Отвътре се чу гласът на Сердар Акяваш:

— Да?

Поотвори вратата, надникна и попита:

— Господин Сердар, ако ви е удобно, може ли да поговорим по един въпрос?

Забеляза, че мъжът, скръстил ръце над главата си, бе поставил върху масата краката си в елегантни кафяви кожени обувки, които се показваха изпод бежовия панталон. „Един секси мъж, определено“ — си помисли.

— Влез. Да видим какво има.

Свали крака и доближи стола си до края на дървената маса. Сключи длани върху масата и заговори:

— Е, какъв е проблемът? Слушам те.

Селин не знаеше откъде да започне. Проклет човек, дори не я покани да седне. Продължи да стои права. Това я изнервяше. Ако видеше в погледа му поне малко одобрение и мекота, знаеше как да реши проблема, но мъжът стоеше насреща и я гледаше студено.

— През последните дни работя като луда. Почти по тринайсет-четиринайсет часа. Хората са на почивка, а аз не спирам и за секунда дори. Поуморих се, разбира се.

— Да, забелязвам. Винаги си в залата за репетиции. Добра си. Не се съмнявам, че ще станеш още по-добра.

След тези думи у Селин се зароди надежда. Знаеше, че трудът й няма да отиде напразно. Значи и той забелязваше това. Щом мисли, че ще стане още по-добра, планираше нещо.

— Да, точно така ще бъде. Затова работя много. Но най-добре е да не увъртам повече. Искам да зная одобрявате ли ме или не за главната роля. Ролята на Ана Каренина е ролята на живота ми. Лягам и ставам с нея. Повярвайте ми, аз съм готова за нея. Не мога да спя от мислене.

Мъжът се облегна назад, нави още малко ръкавите на бялата си риза и дълго я гледа. След това изрече:

— Действително през последните два месеца работиш много усилено и съм наясно, че си много добра. Но аз отдавна избрах балерина за тази роля. И й съобщих…

Селин почувства, че надеждите й умират.

— Така ли? Кой ще я изпълни? Бихте ли ми казали, ако не е тайна.

Човекът изглеждаше изненадан. Погледна я със странна усмивка и отговори:

— Не ти ли каза?

Тя се задъха:

— Кой не ми ли каза?

— Не сте ли приятелки с Бахар?

— Еее… да… — заекна тя.

— Изненадах се, че не ти е казала. Ще работя с нея.

Селин пламна. Гневът бе така изгарящ, че го чувстваше по устните, в очите и в ноздрите. След малко щеше да изригне. Сердар Акяваш поясни:

— Тя знае. Казах й го преди няколко месеца.

Селин не знаеше какво да каже. Искаше времето да спре в този момент, да й даде възможност да си поеме дъх. Бахар бе скрила от нея! Макар да виждаше, че от дълго време репетира като луда, не й казваше дори в моментите, когато я водеше насила в залата за репетиции! Съзнателно го бе направила! Не й каза дори когато я чу да се кара с онази долна проститутка, която я обиждаше! Какво приятелство бе това? Невинното, малко момиче, онази кучка, която лежеше в краката й, бе отнела бъдещето й. Гневът обхвана цялото й тяло, а ръцете й затрепериха. Сердар Акяваш отново се обади:

— Не се притеснявай, ще има и други роли. Ако продължаваш така, непременно ще те ползвам.

Селин се опита да се засмее, но лицето й бе като каменно. Успя да каже само:

— Благодаря. — След като каза това, се обърна, но докато вървеше към вратата, спря и като присви очи, впи погледа си в мъжа: — Мога ли да ви попитам нещо…

— Разбира се…

— Защо тя? По-добре ли танцува от мен?

Той стана на крака, отвори един прозорец и изключи климатика. После за пръв път, откакто бе влязла в стаята, се усмихна и отговори:

— Проблемът не е в това танцува ли добре или не. Ти танцуваш с повече страст. Но за ролята искам някоя, която изглежда нежна и крехка, физически повече подхожда на ролята. Знаеш, че Ана Каренина е жена с черна къдрава коса, с бяла кожа и черни очи. Според мен тя подхожда идеално.

Тялото й не преставаше да трепери дори след като дръпна вратата и излезе. Най-добрата й приятелка я бе предала! Дълго бе крила от нея, като че й се подиграваше. Кой знае, сигурно се е смяла, като я виждаше да работи много. Сигурно си е казвала: „Може да работиш, колкото искаш, но все пак ролята е моя.“ Може би е разказвала и на други. Всички я съжаляваха!

Сълзите се стичаха по лицето й. Ридаеше с глас. Отиде в съблекалнята и започна да се преоблича, като триеше сълзите си с длан. Трябваше да е силна. Да се успокои, да не губи контрол и най-важното трябваше да намери Бахар и да й потърси сметка. В мига, в който си го помисли, сълзите й отново се отприщиха. Този път ридаеше с глас. Трябваше да отиде вкъщи, да остане сама. След като се успокои, ще реши какво да прави. Спря едно такси, а единственото, което се въртеше в главата й, бе мисълта за отмъщение.

40.

Истанбул, юли 2002

Да остане в Истанбул в разгара на лятото, когато слънцето изгаряше всичко наоколо, не бе добра идея. Джем с присвити очи погледна към изгарящото слънце. На човек му се иска да отиде на юг, сред блестящите като злато пясъци, да се хвърли в хладните води, но толкова бе зает през последните няколко седмици, че като се изключат уикендите, не можа да отиде във ваканция на място, където само да лежи, без да прави нищо. Предстоеше им да започнат нов проект и мощната групировка, с която трябваше да подпишат договор, можеше да донесе престиж на фирмата им. Всички работеха като луди в тази горещина. Бе изтощен да обмисля и най-малката подробност, но въпреки това не оставяше работата на никого и не си даваше почивка. По този начин не мислеше за Бахар.

Поради приливите и отливите, които изживяваше, и поради страховете се чувстваше като удавник и в момента, в който започваше да чувства страх, че може да я изгуби, действията му загрубяваха, започваше да прави неща, които в нормални условия никога не би правил, казваше думи, които не биваше да казва. Бахар, за която мислеше, че ще се нервира и ще се сърди, се затваряше в себе си, обиждаше се, беше мълчалива. Като я виждаше, че се измъчва, Джем се настървяваше още повече. Не можеше да се държи по друг начин. Това бе един проклет порочен кръг!

Току-що се бе върнал от обяд. Не желаеше да гледа купищата доклади, натрупани по бюрото му. Обедната почивка не му стигна, за да забрави умората. Телефонът иззвъня. Търсеше го Бахар:

— Здравей, мили, да ти е леко. Какво правиш?

— Върнах се от обяд, но не можах да започна да работя. Много съм уморен. Ти какво правиш?

— Днес започнахме да работим рано. Сега съм в репетиционната. Боли ме кракът. Няма да продължавам. Довечера да излезем, ще се разсееш. Какво ще кажеш?

— Добре. Ще те взема към осем.

Джем затвори телефона и се замисли. Имаше нужда от почивка. Добре щеше да е да избяга в края на седмицата. Потърси секретарката, за да направи необходимото.

— Йозлем, виждали в събота има билети за самолетите за Бодрум?

Облегна се назад и започна да прави планове за вечерта. От дълго време не бе излизал, понеже бе затънал в работата. Най-добре ще е тази вечер да се забавляват, да изпитат удоволствието на вечерта.

Към осем часа бе пред вратата на Бахар. Вратата се отвори едновременно с позвъняването. На вратата се показа Бахар по трико и дълга фланелка, които обличаше, когато репетираше. Задъхано заговори:

— Много се извинявам, върнах се преди малко. Но веднага ще се приготвя.

В момента, в който каза това, се втурна към спалнята.

— Нали щеше да си тръгнеш рано? Нали те болеше кракът?

— Срещнах приятел, с когото отдавна не бяхме се виждали, и отидохме да пийнем нещо.

Изведнъж Джем почувства, че има хиляди въпроси. По принцип винаги казваше имената на онези, с които се срещаше. Надяваше се, че може би ще научи, ако й зададе още един въпрос:

— Кой приятел? Познавам ли го?

— Не, не го познаваш. Много стар приятел.

Ето още един уклончив отговор. Като че нарочно не казваше с кого е била. Изведнъж почувства, че онзи див страх пак се пробужда у него. „Разбира се — каза си, — осъзна, че имам слабост към нея, че съм влюбен в нея. Започва да прави такива неща. Всичко ще завърши зле! Нали и Лейла говореше по същия начин в дните, когато се е виждала с другия си приятел?“ За съжаление едва в края на втората година разбра, че човекът, за когото говорела, бил другият й приятел. Опита се да потисне ревността, но тя бе толкова истинска, че я чувстваше с всички клетки. Бе безсилен като тигър, който е затворен в клетка и съзнава, че нищо не може да направи. Пулсът му се ускори.

„Не — каза си, като стискаше зъби. — Не съм слаб или нещо такова. Винаги, когато пожелая, отново мога да взема в ръце силата си!“ Само в последните дни бе предпочел да се остави на чувствата. Това бе негов избор. Поради това можеше да се върне към нормалното си състояние, когато пожелае. Почувства, че малко се поуспокои. Бахар излезе от спалнята. Беше с тесни джинси и фланелка. Потърси издайнически следи по лицето й. Но усилията му бяха напразни. Всички жени, дори най-крехките, умееха майсторски да се прикриват.

Луната отдавна бе изгряла. Когато влязоха в едно от популярните кафенета, намиращо се на най-оживената улица на „Нишанташъ“, Джем благодари на съдбата, че са се отървали от влагата в града. Опита се да прогони мислите, които от половин час го измъчваха. Докато сядаха на масата, реши, че тази вечер ще се напие. Единственият начин, чрез който можеше да се отърве от тези мисли, бе алкохолът. Поръча една бутилка шардоне и като се огледа наоколо, видя, че Селин влиза през вратата. Беше с къса, светла дреха. Поговори на бара с някакъв мъж, а след това дойде и седна при тях. Личеше, че е притеснена. Напрежението се отразяваше и на гласа й:

— Бахар, защо винаги си тръгваш по-рано от репетициите? Остана малко време до изпитите и за съжаление моето представяне зависи от теб, понеже сме партньорки.

Бахар отговори с познатото спокойствие:

— Кракът ме болеше, затова. Не можех да продължа. Затова си тръгнах по-рано.

Селин изгледа гневно приятелката си и каза:

— Хайде, няма да кажеш, че излизаш заради Джем, я…

Селин го изрече толкова подигравателно, че Джем отново почувства изгаряща ревност. Значи Бахар бе излязла рано. Но не за да се срещне с него, Селин се лъжеше. Заради кого бе излязла? С кого се бе срещнала? Не пожела да се намеси в спора, за да не даде възможност на Селин да въвлече и него. Двете жени започнаха да спорят, а той отдавна бе научил, че не трябва да се намесва между двама души, когато спорят.

— Как може да говориш така, Селин? Теб какво те засяга? Животът си е мой, кариерата си е моя.

Селин постави едната си ръка върху масата, наведе се към Бахар и изсъска:

— Защо ме лъжеш?

Бахар я погледна учудено и се опита да разбере какво става:

— За какво съм те излъгала?

— За нищо ли не си ме излъгала, Бахар? Бъди честна!

Бахар млъкна за момент и после отговори:

— Не, не съм те лъгала.

След този отговор другата жена удари с юмрук по масата и закрещя:

— Продължаваш да ме лъжеш!

Въпреки музиката и шума хората от съседните маси насочиха погледи към тях. Джем се напрегна, не обичаше да попада в подобни ситуации. Когато се карат, хората трябваше да правят това вкъщи, далеч от чуждите погледи.

— Момичета, успокойте се. Какво ви става?

Бахар спокойно попита:

— За какво съм те излъгала.

— Сердар Акяваш още преди няколко месеца ти е казал, че ти ще изпълняваш главната роля в „Ана Каренина“ през новия сезон… — Продължи да говори, като натъртваше на всяка дума: — И въпреки че го знаеше от много време, скри от мен! Скри, въпреки че знаеш колко много работя, колко се старая! Всеки ден, когато исках да работим, ти криеше от мен! Това ли е приятелството ти?

Бахар се стараеше да се съвземе.

— Скрих. Но не те излъгах. Да не кажеш и да излъжеш са две различни неща. Не ти казах, защото мислех, че ще се разстроиш. Чаках удобния момент, за да не се обидиш.

— Хайде, де! Толкова месеци ли не можа да намериш удобния момент?

— Права си, но не знаех как да ти кажа.

— Сигурно ти така разбираш приятелството.

— Нима е моя вината, че човекът е избрал мен? И аз градя кариерата си в продължение на много години. И аз живея в името на това.

— И ти, и ти, и ти… Твоето, твоето, твоето… Все ти! Твоята кариера! Досега не мислеше за кариерата, та сега ли, като стана на толкова години. Ти не застана като мен срещу хората, на които най-много държеше в живота. В името на това аз с лека ръка отхвърлих спокойния живот, всичко! А за теб най-важното е твоята връзка. Не те интересува нито работата, нито най-добрата ти приятелка. Захвърли всичко заради приятеля си!

Бахар прочисти гърлото си. Думите на приятелката й я шокираха. Селин продължаваше да говори пред Джем, двете трябваше да си изяснят проблема насаме.

— Селин, овладей се! Не ти казах, за да не те обидя, но ти намесваш хора, които нямат нищо общо.

Джем изненадано гледаше към двете жени, не разбираше какво точно става. Разговорът стана много грозен. По никакъв начин не можеше да разбере какво искат да кажат.

— Бахар, знаеш, че аз имах само една-единствена връзка.

— Да, зная. Но ти си причината, за да завърши по този начин.

Селин почувства, че ще изпадне в истерия. Сълзите в очите й като че щяха да изхвръкнат като стрели.

Джем почувства, че трябва да се намеси. Хората започваха да се обръщат и да ги гледат.

— Моля ви, успокойте се. Не сме вкъщи. Всички ни гледат.

Като се опитваше да понижи гласа си и да не плаче, Селин продължи да говори със злоба, която буквално разпръскваше около себе си:

— Значи аз самата съм виновна за всичко, което преживях, така ли?

— Разбира се, че си ти! Отдавна трябваше да оставиш човека, но ти не го направи. Знаеше, че ще ти изневери. В крайна сметка ти се остави на един мъж, който не те обича, измъчва те, тъпче те, обижда те…

— Всеки мъж изневерява, Бахар! Даже най-влюбеният. Всички мъже са копелета, не го забравяй! Един ден ще разбереш какво съм искала да ти кажа.

Джем се ядоса. Бахар рече:

— Преживяното от теб наскърби и мен, Селин, но ти ще решиш на кого ще държиш. Ако придаваш значение на човек, който не заслужава, в крайна сметка разочарованието не е изненадващ резултат. Но ако насреща си имаш един честен човек и най-важното, ако сте влюбени, и дума не може да става за подобно нещо. Защото полигамията не е присъща за любовта.

— Като при теб и Джем ли? — изсъска Селин. Не знаеше как да излее отровата си, опитваше се да се въздържи.

— Да, като при мен и Джем — отговори спокойно Бахар.

В този момент Джем се почувства много зле. Той не бе човекът, за какъвто го смяташе Бахар. Той открито изневеряваше на любимата жена. Но най-лошото бе, че освен че й изневеряваше физически, създаваше една илюзия. Не знаеше какво да каже. Бахар също започна да се нервира. За пръв път я виждаше в такова състояние. Не издържа и се намеси в разговора:

— Има мъже, които не са като онези, за които говориш.

— Така ли? А аз кой знае защо не срещнах такива нито около себе си, нито в живота.

— Доколкото разбирам, си преживяла неудобна история и поради това си си създала такова убеждение. Но трябва да се отървеш.

— Ако поне един такъв мъж излезеше насреща ми, повярвай ми, на секундата щях да си променя мнението. При това с радост.

Телефонът на Бахар иззвъня. Тя го извади от чантата и каза:

— Тук е много шумно… Ще се обадя и се връщам.

Докато гледаше Бахар, която бе излязла навън и разговаряше по телефона, почувства неудържим гняв. С кого ли разговаряше? При това не говореше пред него, а излезе навън! Явно беше, че не иска той да чуе разговора! Всички жени бяха еднакви! Докато ревността бързо го обземаше, помисли: „Тази жена ме принуждава да проявявам слабост! Привързва ме към себе си и когато аз изпадна в тази ситуация, тя се отдалечава от мен! Трябва незабавно да се освободя! Първо ме накара да се влюбя в нея, а после направи онова, което в крайна сметка прави всяка жена! Не се подлъгвай по нейния крехък, чист, невинен вид! Погледни до какво положение докара най-близкия ти приятел! Жената си е жена! Даже най-невинната е в състояние да накара дявола да стане праведен. Абе, нали навремето майка ти те нарани толкова жестоко, защо сега тази жена да не те излъже? Глупак съм аз, глупак!“

Докато се измъчваше от тези мисли, видя, че Селин поръча на сервитьора още една бутилка шардоне. И тя се опитваше да се успокои, като нервно вдишваше и издишваше. Бахар, която бе свършила разговора си, влезе вътре и като сядаше, внимателно погледна към Селин.

— Селин… Аз не исках да те обидя. Извини ме. Ти си права. Трябваше да ти кажа. Но повярвай ми, не знаех как да ти кажа от страх, че ще се обидиш. Беше грешка. Предишните ми думи не бяха верни… Много съжалявам.

Селин поклати глава, вдигна чашата си и я изпи на един дъх. Ако Джем разбираше поне малко от човешката психология, знаеше, че гневът й не е преминал.

След като изпиха три бутилки шардоне и си тръгнаха, по настояване на Селин отидоха в един новооткрит нощен клуб в „Куручешме“. Там беше препълнено.

Докато пиеше текилата, която сервитьорът донесе, Джем помисли: „Кой ли ги поръча?“ Вероятно не беше Бахар. Тъй като не можеше да пие, тя отдавна бе пияна и с усмивка гледаше наоколо. Бузите й се бяха зачервили. Селин танцуваше като луда, като че бе стоварила амбициите и гнева си върху движенията си.

Хората минаваха покрай тях, виждаше лица, които се усмихваха, избухваха в смях, възторгваха се. Джем се почувства като във филм. Като че не принадлежеше към настоящото време и това място. Сервитьорите, които тичешком носеха и отнасяха напитките, викът на една жена, върху която разляха алкохол, изпълненият с гняв поглед на мъж, който се караше с приятелката си, мъже, които хвърляха наоколо погледи а ла Кларк Гейбъл, търсещи евтини жени, с които да преспят, жени, които гледаха отвисоко, за да покажат, че са от хайлайфа, жени в напреднала възраст, навлекли маркови дрехи като рекламно пано и до тях отегчени възрастни, грозни съпрузи, с увиснали бузи, съзнаващи, че вече е много трудно да намерят някое свежо парче… Всички изглеждаха като герои от филм.

И тримата бяха много пияни. Помисли, че трябва да прибере момичетата, обърна се към Бахар, която спеше. Колко невинна изглеждаше в този момент! Да можеше да повярва, че е така! Изпитваше лудо желание да накаже тази жена, която го караше да проявява слабост. Като че ако я накажеше, щеше да заплати цената на направеното. Цената на това, че го накара да изпадне в такава слабост…

— Хайде да си ходим. Стана късно.

Селин бе така пияна, че не можеше да стои на краката си. Джем я хвана под ръка и я изведе до вратата. Бахар вървеше до него с онази сладка усмивка. „Добре, че тази вечер не взех колата“ — си каза. Качиха се в поръчаното такси. Реши, че вместо да заведат Селин в дома й, ще е по-добре да им гостува вкъщи. Каза на шофьора:

— „Гюмюшсую“, моля.

Шофьорът на таксито бе наясно, че са пияни, и затова караше бързо и направо през дупките. Едничкото, което Джем желаеше в този момент, бе да пристигнат вкъщи. Да отиде в дома си, да се хвърли в леглото и да се отърве от гаденето.

Когато пристигнаха пред апартамента в „Гюмюшсую“, забеляза, че Бахар е заспала на задната седалка. Докато Селин отваряше вратата, той се мъчеше да събуди Бахар:

— Бахар, хайде, пристигнахме.

Като се държаха за стените, за да не паднат, тримата влязоха в асансьора с огледалото и двойната врата. Бутоните върху асансьора изглеждаха като че са се объркали един с друг. Джем разтвори очи и натисна бутона за последния етаж. Качиха се на етажа. За да не събудят съседите, Джем постави пръст на устните си и каза „шшшт“, след което отвориха вратата и влязоха вътре. Джем посочи на Селин канапетата в хола.

— Канапетата са много широки, ще ти е удобно.

— Достатъчно ми е да полегна само — отговори тя, като заваляше думите.

— Ще спусна щорите, та утринното слънце да не те безпокои.

Спусна щорите и когато отиваше към спалнята, почувства, че главоболието му не е преминало. Бахар отдавна си беше легнала и спеше.

— Лека нощ — му каза, като в съня си се изпъна като котенце.

— И на теб.

Легна в голямото легло и придърпа завивката към себе си. Свят му се виеше. Усилило се бе и гаденето. „Да не бях пил толкова“ — помисли си. Бахар се напиваше от една-две чаши и нямаше такива грижи. Джем пое дълбоко въздух и закова погледа си в една точка на тавана. Тази точка изведнъж започна да се върти като луда, продължи да се върти, да се върти. „Не — каза си, — няма да стане така.“ Спусна единия си крак от леглото и стъпи на пода. Тази поза му помагаше много пъти в случаите, когато беше пиян. Изправи се и седна в леглото. Когато се изправяше, до известна степен се намаляваха виенето на свят и гаденето. Но виждаше всичко като през мъгла. След като поседя в леглото, реши, че е най-добре да стане, и затова тръгна към хола. Слънцето още не бе изгряло…

41.

Истанбул, юли 2002

Когато Бахар разтърка очи, за да се разсъни, забеляза, че през вдигнатите щори слънчевите лъчи я заслепяват. Домързя я да стане от леглото и да спусне щорите. Стомахът много я болеше. Винаги, когато пиеше алкохол, сутринта се събуждаше с това чувство. Погледна към часовника. Беше рано. По-лошото от паренето в стомаха бе, че когато поемеше алкохол, в колкото и часа да си легнеше, все се събуждаше на разсъмване. Докато хората при подобни случаи спяха до обяд, тя беше на крак от зори. Заради безсънието денят й се объркваше.

Отново затвори очи и си спомни предишната вечер. Със Селин имаха неприятно спречкване. Съжаляваше за думите си, но, от друга страна, смяташе, че има право. Всъщност и Селин имаше право. Ако същото нещо беше направила на нея, и тя щеше много да се ядоса. Но притежаваше и лошия навик да отлага неприятните неща. Като че отлагането ще разреши проблема. Бе виновна. Сега трябваше да направи нещо, за да я умилостиви.

Добре де, права ли бе Селин по отношение на другите си думи? Действително ли бе зарязала работата си заради Джем? В действителност Бахар в продължение на много години все имаше проблеми по отношение на интимните връзки. Де що имаше неподходящ за влюбване човек, тя се влюбваше в него. Всичките й интимни връзки бяха нещо средно, между има и няма, трябваха много усилия, за да бъдат наречени връзки. „Значи не ми е дошло времето“ — си казваше.

Връзката й с Джем беше нещо съвсем различно. Не можеше да си представи живота без него. Изненадваше се на чувствата си, когато понякога нощем се събуждаше и дълго–дълго го съзерцаваше. Въпреки че понякога не разбираше причината за постъпките му и й се струваше, че всичко е нереално, не бе в състояние да се откаже от него. Много пъти не успяваше да подреди камъчетата на местата им. Джем криеше нещо от нея. А може би криеше от всички. Поради тази причина каквото и да направеше, Бахар не успяваше да почувства, че й принадлежи. А може би това бе причината, поради която го обичаше толкова много и с всеки изминал ден това чувство се засилваше.

Разбра, че повече няма да може да заспи. Нямаше да е лошо да стане тихичко и да хапне нещо. Протегна се и като се обърна, остана изненадана. Джем го нямаше. Въпреки че се будеше и при най-малкия шум, този път Бахар не бе усетила, че е станал. А всъщност досега нямаше случай, когато Джем да е станал рано, след като вечерта е пил. Странно, си каза. Облече тънкия халат на цветя. Докато миеше лицето си в банята, забеляза, че очите й са зачервени. Олекна й от студената вода. После небрежно събра косата на тила си и тръгна към хола. Стараеше се да не вдига шум, като внимателно пристъпваше и гледаше към тъмния паркет. Забеляза дамски обувки, захвърлени до масата за хранене. Значи Селин снощи бе заспала в хола. „Сигурно Джем е излязъл рано“ — помисли си. Обхвана я гняв. А дали бе оставил бележка? Когато влезе в хола, изведнъж почувства ужас. Като че огнена топка облиза и покри цялото й лице. Гърлото й пресъхна. Зави й се свят! Няколко пъти отвори и затвори очи.

На широкия диван Джем и Селин спяха един до друг!

Бахар се стъписа от ужас. Селин бе поставила едната си ръка върху Джем. Косите й покриваха част от гърдите й.

В този момент Бахар остана без дъх. Като че се намираше в много дълбока вода. Ушите й бучаха, цялото й тяло гореше, сърцето й биеше като лудо. Помисли, че сънува кошмар. След малко ще се събуди и ще разбере, че всичко това не е истина. „Това е кошмар, това е кошмар“ — нашепваше вътрешният й глас. Изтръгналият се вик от устата й, широко разтворените от ужас очи на Джем, Селин, която, опитвайки се да прикрие разголените си гърди, търсеше нещо за обличане, думите, излизащи от устата на Джем, докато навличаше ризата си… Нищо не чуваше. Като че времето бе спряло! Като че на забавен каданс наблюдаваше всяка секунда. Не чуваше думите, които излизаха от устата й, виковете, шума на града, нахлуващ отвън. Като че ли във Вселената бе настъпила дълбока тишина. Тишина, която бе равносилна на смърт. Единственото, което чуваше, бяха ударите на сърцето й.

Бързо грабна чантата си и се втурна към вратата. Цялото й тяло трепереше, като че по него преминаваше електрически ток, опитваше се да си поеме дъх, от гърлото й излизаха странни звуци. В този момент разбра, че Джем, който се опитваше да се облече, крещи нещо, но чуваше само бученето в ушите си. Когато отвори вратата и се втурна по стълбите, почувства, че налягането изчезна. Отново започна да чува. Сълзите се лееха по лицето й, докато Джем викаше след нея:

— Бахар, спри, моля те, изслушай ме!

Когато излезе пред сградата, се затича бързо към булеварда. Хората, покрай които тичаше, собственици на магазини, деца, я гледаха с любопитство и се мъчеха да разберат какво става. Щом излезе на булеварда, се качи в първото такси, което видя. За малко щеше да попадне под една кола. Не почувства даже болка, когато колата я удари по ръката. Хвърли се в таксито, не разбираше какво й каза слезлият от колата шофьор. Джем и Селин, които тичаха след нея, продължиха да тичат и след като таксито потегли. След като с насълзени очи изгледа лицата им, Бахар се обърна към шофьора и каза адреса „Нишанташъ“. Нямаше друг избор, освен да си отиде вкъщи. В този момент си нямаше никого, при когото би могла да отиде.

Когато влезе вътре, спусна плътно всички завеси. Изключи телефона. Запрати мобилния телефон в стената. Седна на края на един фотьойл и се втренчи в една точка. Един куршум се бе настанил в мозъка й и като че всичката кръв изтичаше от тялото й. Върна се към случката. Страхуваше се, че ако се изтърколи в тази агония, ще изгуби разсъдъка си.

От колко време продължаваше тази връзка? Това бе първото, което й дойде наум. Каква бруталност бе това? Що за наглост? Когато тя е вкъщи… Със Селин… Двамата, на които най-много държеше, й поднесоха най-жестоката рана. Но защо, защо?

Как можа Селин да го направи? Смяташе я за сестра, приятелката, която в продължение на много години бе съпричастна на дните й, нощите, грижите, радостите… Кой ли човек заслужава такова жестоко наказание?

А Джем? Ах, Джем… Любимият, когото не се насищаше да гледа, не се уморяваше да го обича, любовта на живота й. Всичко бе лъжа. Думите му! Любовта му! Бе я убил заради една лъжа. А Бахар, застанала срещу тях, бе станала свидетелка на собствената си смърт.

Тя се бе влюбила в един идеал. Джем не можеше да е мъжът, в когото се е влюбила. Не можеше да се е влюбила в човек, който бе ужасен до такава степен, че да спи с най-добрата й приятелка.

— Безсрамник — извика Бахар. Гласът й се блъсна в стените и докато ехото се връщаше, заплака на глас. Плачеше заради съдбата си. Заради съдбата, която я изправи пред най-горчивата изневяра. Прииска й се да умре. Така я болеше душата, болката й бе толкова силна, че смъртта бе единственият начин да я премахне. Знаеше, че няма да мине. Само смъртта бе лек за тази болка.

Юмручните удари, които лудо се сипеха върху вратата, я извадиха от унеса. Съседите ли бяха дошли да се оплачат? Или да разберат дали има нещо нередно? Нямаше сили да се среща и да говори с когото и да било. Тръгна към вратата, като едва си поемаше въздух. Погледна през ключалката, за да види кой е. И в същия момент поднесе ръка към устата си, за да затисне риданията си. Пред вратата бе Джем. Продължаваше да блъска с юмрук вратата.

— Бахар, моля те, изслушай ме, моля те!

Какво имаше да слуша? Бе видяла всичко с очите си. Значи затова бяха колебанията му от толкова време насам! Беше излъгана! От най-близките си хора.

— Върви си! — извика. — Напусни живота ми!

Гласът й излизаше толкова глух, че не можеше да го познае.

Джем настояваше:

— Бахар, моля те, отвори вратата! Всичко ще ти разкажа. Моля те, изслушай ме! Не е както си мислиш.

— Казах ти, върви си! — изкрещя Бахар с цяло гърло. Бързо избяга в спалнята и затвори вратата. Захлупи лице във възглавницата и зарида с глас, а през това време той продължаваше да блъска по вратата.

— Господи, какво направих, за да заслужа това! — започна да вика тя. — Какво направих, за да заслужа това!

42.

Сапанджа, март 2010

Тюлин избърса сълзите си и отвори чекмеджетата на старата работна маса. Къде ли бе оставила тези проклети лекарски заключения! Не можеше да ги намери. Погледна в малкия куфар, поставен до масата, от който извади една-две книги и пак ги върна в куфара, а после към шкафа срещу прозореца, където бяха подредени няколко реда папки. От вчера непрекъснато плачеше. Въпреки че от доста време знаеше какво е положението, в сърцето й все пак се таеше надежда. Въпреки че бе човек, който през целия си живот не е вярвал в чудеса, в последно време се утешаваше с разкази за чудеса. На всичкото отгоре като че ли напоследък всичко бе започнало да се оправя.

След като видя Джем, като че светлината в очите на Бахар се бе върнала. Смееше се повече, като че ли по-малко тъгуваше. Може би той бе нейната светлина в онази тъмнина, която караше човек да настръхне! Може би това бе причината, за да се появи и да дойде след толкова много години. Всевишният бе избрал този начин, за да извърши едно от чудесата си. С един замах бе свалил тежкия товар, който в продължение на много години бе носила на гърба си, въпросите, които не можеше да изтрие, съмненията дали любовта й, която по никакъв начин не свършваше, е взаимна. Сега знаеше, че той я е обичал даже когато не го е виждала, не го е докосвала, и това й бе достатъчно. Колко болезнено! Такава трагична история беше достойна само за филмите, а не за живота.

В момента, в който намери изследванията, поставени върху най-горния рафт на потъналия в прах шкаф, се позвъни на вратата. Едно русокосо момиче, което държеше майка си за ръка, влезе вътре. Беше на около пет години. Момченце на същата възраст държеше другата ръка на майката. Усмихнатата жена влезе вътре и галейки косите на момиченцето, които блестяха като златна диадема, заговори:

— Хайде, попитай за кака си Бахар, нали това искаше.

Момиченцето се смути.

— Ама хайде де, попитай я. Нали все за това ме питаш?

След като майката настоя, момиченцето попита:

— Защо я няма кака Бахар?

Изглеждаше толкова невинна, че…

Като се стараеше да не проличи, че преди малко е плакала, Тюлин отговори:

— Малко е болна, миличкото ми. Затова я няма. Почива си вкъщи.

— Ще оздравее ли?

— Разбира се, че ще оздравее.

— Добре де, а кога ще дойде? На мен много ми домъчня за нея.

— Щом се почувства по-добре, мило. Като й кажа, че ти е домъчняло за нея, ще се зарадва и по-бързо ще оздравее. Докато се върне, кака Йелиз ще работи с вас.

Момиченцето кимна, а майката се обади:

— От дни насам само за кака Бахар говори и не иска да чуе за никой друг. Нали госпожа Бахар я запали за балета. Надявам се, че веднага ще се изправи на крака.

Тюлин погали косите на момиченцето.

— Благодаря.

След като вратата се затвори, прибра в малкия куфар изследванията, които намери преди малко, премина в облицования с огледала салон за работа. Всички бяха излезли. Йелиз я погледна с тъжни очи и продума:

— Аз тръгвам. Ще кажете ли нещо?

— Не, мила Йелиз. И аз след малко заминавам за Истанбул. Пак ще дойда към края на седмицата.

— Добре, ако се случи нещо, ще ви се обадя.

Момичето излезе Тюлин загаси лампите в салона и отиде в задната стая. Седна, за да си почине. Беше объркана. Знаеше какво трябва да направи, но Бахар с такъв категоричен тон я бе предупредила, че не можеше да реши. Извади мобилния си телефон и се замисли. Ако не го направи, може би ще съжалява до края на живота си. Освен това Джем имаше право да знае. От около един месец и половина той постоянно й се обаждаше, за да пита за Бахар, и все се налагаше да го лъже. Но Джем не се отказваше. Каквото и да му кажеше Тюлин, той настояваше, че има нещо, което не може да разбере. Но как можеше Тюлин да му разкаже истината? При положение, че Бахар не желаеше да я разкаже на Джем…

Остана разпъната между съвестта и разума. Искаше й се да послуша вътрешния си глас, но вътре беше така шумно, че гласът не се чуваше. Неохотно издърпа чекмеджето на масата. Беше пълно с хартии, документи, парченца плат, листчета. При вида на листчетата се засмя. Откакто я познаваше, Бахар отбелязваше всичко на листчета. Отваряйки долното чекмедже, забеляза стари балетни пантофки. Панделките бяха с цвят пепел от рози. „Любимият й цвят“ — въздъхна Тюлин. Взе ги в ръце. Вероятно това бяха последните пантофки, с които Бахар танцува на сцената. Защото първите криеше вкъщи. После изведнъж като че ли се сети за нещо, стана и прибра в една торба старите пантофки заедно с балетните пачки от бял тюл, които стояха в гардероба. Взе телефона от мястото, където го беше оставила, и решително набра номера, който знаеше наизуст. Докато слушаше механичния глас, вече знаеше, че постъпва правилно. Бе сигурна.

— Здравей, Джем, как си?

— Здравей, Тюлин. Да кажем добре, че да сме още по-добре. Досега все аз не те оставях на мира и те търсех, но този път ти ме потърси. Как си?

— Аз съм добре. Но такова…

Не знаеше как да продължи или откъде да започне.

— Какво има, Тюлин? Проблем ли има? За Бахар ли се отнася?

— Да, има един проблем. Но не зная как да ти го кажа.

— Моля те, повече не ме оставяй в неведение, кажи какво стана!

Трябваше да му разкаже. Трябваше да му разкаже с най-големи подробности онова, за което повече от месец се опитваше да намери някакъв отговор. Трябваше да му каже кое е липсващото парче. Пое дълбоко дъх и започна да говори:

— Има нещо, което не ти казах. Много важно нещо… Всъщност исках да ти го кажа още в първия момент, когато те видях, но ме спря обещанието, което дадох на Бахар. Кой знае колко пъти ръката ми посягаше към телефона, колко пъти, докато ти ме питаше, си казвах, че ще разкажа всичко, но не можах да го направя. — Помълча няколко секунди. После продължи: — Даденото обещание ми тежи. Все си спомням онова, което ми каза с насълзени очи.

— Тюлин, не издържам повече. Моля те, кажи!

Гласът на Тюлин трепереше:

— Бахар не искаше да те види, защото все още много те обича. Обича те повече от себе си.

Изведнъж настъпи мълчание. Душата на Джем се преизпълни от щастие. Бахар все още го обичаше! Добре де, какъв беше проблемът в такъв случай, защо му бе казала, че ще замине?

— Не разбирам. Би ли се изразила по-ясно?

— Бахар от доста време насам е болна, Джем. Много болна.

Гласът й още повече се разтрепери. Хапеше устни и се задавяше от усилието, което полагаше, за да не заплаче.

— Болна ли е? От какво е болна? В такъв случай веднага да й помогнем.

В гласа на Джем имаше ужас. Бе забелязал, че има нещо много лошо, но мисълта, че непременно ще се намери изход, кънтеше буквално като ехо в него. Тъй като Тюлин не му отговори, повтори въпроса си, като се опитваше да бъде спокоен:

— Тюлин, попитах те от какво е болна?

— Рак. Рак на панкреаса.

Тюлин не можа повече да се сдържи и започна да плаче.

Джем бе като ударен от гръм.

— Имам няколко познати лекари, веднага ще им се обадя. Ракът вече се лекува.

— Не. Откриха го в последния стадий. Навсякъде има разсейки. Обхванал е костите, белия дроб — отговори тя.

— Лечение… Не се ли подложи на лечение?

Джем водеше най-трудния разговор в живота си, думите като че ли го тровеха. Започна да плаче.

Не бе по-различно и състоянието на Тюлин. Но трябваше да е спокойна, да разкаже на Джем всички подробности.

— Подложи се на лечение, но ракът бе в толкова напреднал стадий, че лекарите не можаха да помогнат. Казаха, че й остават няколко месеца. Най-добре е да прекара спокойно оставащото й време.

Пак заплака и не можа да продължи. Джем мълчеше. Като че се бе превърнал в камък. След няколко секунди Тюлин пак заговори:

— Когато ти дойде при мен, аз знаех всичко, но не ти казах. Защото веднъж, когато отивахме към болницата и заговорихме за теб, а всъщност години бяха изминали, откакто не бяхме говорили за теб, ме помоли, ако се случи да те видя някой ден и ме попиташ за нея, да ти кажа, че все още изглежда много красива и е много щастлива. — Тя се изсекна и продължи да говори: — След като разговаряхме с теб, аз й се обадих и й казах, а след това отидох при нея. Почувства се толкова щастлива от чутото, че… На лицето й се бе изписало спокойствие като на човек, сдобил се с нещо, което е очаквал много дълго. За пръв път след много години я видях така спокойна и да се усмихва.

Тюлин повдигна глава и се погледна в огледалото със сребърна рамка, поставено точно срещу нея. Очите й бяха зачервени от плач. Избърса с ръка сълзите и взе една кърпичка от кутията. Продължи да говори:

— Тогава разбрах, че тя продължава да те обича с неотслабваща любов. Въпреки толкова сривове, въпреки толкова несправедливости и въпреки че би трябвало да те мрази, любовта й ни най-малко не бе намаляла. И понеже видях това, ти дадох адреса й. Надявах се, че като те види, ще се случи някакво чудо, ще я привърже към живота. В такива моменти човек се надява на чудесата. Нали чуваме подобни истории, помислих, че може и нас да ни споходи.

Замълча, за да си поеме дъх. Изчака някаква реакция от Джем, но той мълчеше. В настъпилата тишина се чуваше само дишането му. Продължи да говори:

— След няколко дни ме потърси шокирана. Каза, че си отишъл при нея. Помислих, че ще се ядоса, но не се ядоса. Предаде ми какво сте говорили. „Като човек, прекарал годините си в търсене на отговор на въпроса защо, вече съм напълно спокойна“, каза. Благодарна ти е, задето си я отървал от чувството за вина, измъчвало я в продължение на много години. Станало й мъчно за теб. „Да знаех това преди, може би всичко би било по-различно“, каза.

— А на мен ми каза, че има други планове. — Гласът на Джем трепереше.

— Знам. Предложил си й да се ожените. Цял живот е искала да чуе това от теб. Но знаеше, че е много болна и не й остава много време да живее.

Тюлин се опита да се успокои, но плачът непрекъснато я задавяше и й пречеше да говори. След като почака няколко секунди, продължи:

— Мислеше, че за теб ще е по-добре, ако не знаеш. Мислеше, че ако към съжалението се примеси и мъката, ти няма да устоиш. Не пожела да те измъчват чувството за вина и угризенията на съвестта.

Тюлин вече едва говореше:

— Тоест, продължаваше да те обича толкова много, че пак мислеше за теб, а не за себе си.

След тези думи възрастният мъж се разрида. Плачеше заради всичките си мечти, заради чувството за вина, което се опитваше да потисне в продължение на много години, заради копнежа, оставящ го без сън през нощите, заради годините, които можеха да прекарат заедно, заради страховете, докарали го накрая до този момент… Между риданията се опитваше да говори:

— Къде е сега?

— В Истанбул, в болницата. Вчера състоянието й се влоши и я откарахме в болница. Лекарят и майка й поискаха да я закараме в Истанбул. Женицата е в окаяно положение и затова аз дойдох в Сапанджа, да взема някои неща и някои от предишните медицински заключения. Взех ги и след малко ще тръгна.

— В коя болница?

Докато му казваше, чу думите на Джем, които я трогнаха:

— До края на живота си няма да забравя този жест, Тюлин.

След като приключи разговора, загаси лампите в кабинета и тръгна към вратата. Мъката се примеси с успокоението, че е свалила един морален товар.

43.

Истанбул, март 2010

Някога изневярата означаваше свобода за него. Облегнал глава на мокрия от дъжда прозорец, загледан към улиците, по които бързо преминаваха коли, шепнешком повтори „свобода“. Може би тогава чувстваше това. Чувстваше, но до последния момент не го показа. Нали когато обича, човек не забелязва някои сигнали, сигурно и тя не бе забелязала. Знаеше, че дори и да забележи, човек не ги възприема. Едва сега разбираше колко много бе пожертвал всъщност. Един изпълнен с доверие живот, спокойствие, разбирателство, жена, която много го обича. Заради страхливостта си бе пожертвал не само своя, но и живота на любимата жена. В главата му непрекъснато се въртеше една–единствена мисъл: „Заради мен! Заради мен се разболя!“

Тюлин му разказа всичко. Защо Бахар изоставила балета, защо напуснала Истанбул и се настанила сама в Сапанджа. Искала да живее далеч от всички. Бахар бе напуснала града, защото да остане в Истанбул, означаваше, че ще диша същия въздух заедно с него. Доста време останала затворена вкъщи. После с останалите от баща й пари отворила онова малко балетно училище за деца. Започнала да се занимава с децата. Мъката, която Джем й причинил, тласнала духа й към безизходицата и ето че в резултат на тежката депресия се разболяла.

Нали и баща му, който сам се грижеше за него, все казваше: „Накрая ще ме разболееш от рак.“ Съжалението на Джем се примеси с едно страхотно чувство на вина.

Възможно ли бе човек да обича някого така силно? До такава степен, че да се откаже даже от себе си? Жената, от която избяга някога, за да не се привърже повече, в залеза на живота си мислеше пак за него. Пак за негово добро… Избърса с ръка сълзите си. Колко трагично. Бе избягал, но накрая тичаше пак към човека, от когото бе избягал.

— От тук ще завиете надясно — каза на шофьора на таксито.

Погледна към хората, които тичаха по улиците или чакаха на спирките с пакети в ръце, като се опитваха да не се намокрят от дъжда, към момчетата, които продаваха чадъри на улицата, за да спечелят нещо. Животът продължаваше да тече. А неговият живот от снощи бе спрял.

Когато влезе в болницата, го обхвана страх. Попита усмихнатото момиче на информацията къде е онкологичното отделение. След това започна да чака асансьора, който щеше да го отведе на четвъртия етаж. До себе си видя болнична количка, която тикаше една медицинска сестра със седналия в нея възрастен мъж и една възрастна жена до него. Явно бе, че мъжът в количката е съпругът на жената. На разтревоженото си лице бе нагласила усмивка, с една ръка държеше чантата си, а с другата бе хванала ръката на мъжа.

Тази гледка го съсипваше. Възрастната двойка му напомни за една отдавна изгубена мечта. Възможно ли бе човек да се изплаши и да избяга от това? Но ето че бягаше!

С бързи крачки излезе от асансьора и започна да търси номера на стаята, изписан на малкото листче, което държеше в ръка. Вървеше и на глас изговаряше номерата върху белите врати. 421, 422, 423… Къде ли беше 424? Огледа се наляво и надясно. Коридорът завиваше надясно. Щом зави и срещу него се показа номер 424. Застана пред вратата и спря. Не знаеше дали има някой вътре, нито какво ще каже. Ами ако вътре се намира някой от семейството на Бахар или ако му кажеха, че той е виновен за всичко?

Събра всичката смелост и след като почука на вратата, отвори я и надникна вътре. Първият човек, когото видя бе Тюлин. До нея седеше възрастна жена, чиито очи бяха зачервени от плач. Тюлин стана и каза: „Здравей, Джем“. Той разбра, че няма пречка да влезе вътре, и се успокои. В леглото видя Бахар, беше в безсъзнание. Като че ли едно дете лежеше сега на мястото на любимата жена, която винаги е била слабичка и крехка. Лицето й се бе смалило, бузите бяха хлътнали. Под очите й се бяха образували морави кръгове. Белите като памук ръце, които някога бе целувал и поставял върху лицето си, като че сега бяха ръце на друг човек. Беше толкова слаба. Лицето й бе покрито със синини.

Очите му се напълниха със сълзи. Погледна към Тюлин и възрастната жена и едва се въздържа да не се разридае. И докато възрастната жена избърсваше сълзите си, Тюлин каза:

— Лельо Севил, това е Джем. Джем, това е леля Севил, майката на Бахар.

Джем се обърка. Какво ли можеше да се каже в такива моменти? Опита се да покаже с поглед, че споделя мъката на женицата. Тя бе отчаяна. Наведе глава, за да покаже, че го е разбрала. Тюлин хвана жената под ръка.

— Хайде, лельо Севил, ела да те заведа вкъщи, да си починеш малко, после пак ще те доведа. — После се обърна към Джем: — Ще се върна след един-два часа.

— Почини си и ти, ако искаш. Изглеждаш много уморена. Аз ще остана през нощта.

Тюлин разбра, че това е желание. Кимна, отвори вратата и двете жени излязоха от стаята. Известно време Джем не знаеше какво да прави. Съблече бежовия си шлифер и го окачи на закачалката. Пристъпи към дивана и седна. Загледа се в Бахар. В лицето, което някога не се насищаше да гледа. После си спомни това, което каза при последната им среща, когато бе отишъл да моли за прошка.

Може би най-лошата страна на това да обичаш много и никога да не можеш да се върнеш назад, е да те изоставят отново.

Колко пъти я бе напускал? Колко пъти я бе карал да изпитва онази страшна мъка? За всичко бе закъснял много. Обхвана с ръце главата си и затвори очи. Де да беше сън, един лош сън. Да можеше да се събуди и да разбере, че всичко е било сън. По-трудно е да премахнеш някои пречки в живота, отколкото да ги преживееш. Сега той бе принуден да загърби своята реалност. Реалност, която създаде със собствените си ръце.

Както беше обхванал главата си с ръце, изведнъж чу гласа на Бахар:

— Тюлин пак не е изпълнила обещанието си.

Говореше едва-едва. След всяка дума спираше, за да си почине.

Джем се стегна, понеже реши, че не бива да й показва мъката си. Опита се да придаде весела нотка на гласа си и заговори:

— Знаеш, че никоя не може да ми устои.

Изведнъж светлина озари бледото й лице. Широка усмивка се появи на устните й. Въпреки че болестта й бе отнела много, все пак бе останала онази светлинка в очите й. Очите, които просветваха, когато го видеше…

— Да, знам.

— Бахар, защо не ми каза? Защо не ми разреши да го споделя.

— Джем, с теб споделих хубави дни, хубави неща. Въпреки че имаме и лоши спомени… Но хубавите дни, които преживяхме, си заслужават цената.

— Човек трябва в лоши дни да бъде при хората, които обича. Не трябва да ги оставя сами.

— След разказаното от теб разбрах, че не съм сама. Имам мама, Тюлин, имам теб.

Бахар спря и лицето й се сгърчи, като че силна болка пронизваше цялото й тяло. Почака няколко секунди и продължи:

— Когато чувстваш някого до себе си, няма нужда и физически да е до теб. След онзи ден аз вече знаех, че си до мен.

Говореше с такова усилие, че след всяка нейна дума огън падаше в душата на Джем. Ако беше по силите му, би отнел всичката й болка, но нямаше какво да направи, освен да се опита да я успокои.

— Когато оздравееш, ще те заведа на едно място. Много ще ти хареса. Нали в Истанбул има горски вили, които някога много харесваше. Като излезеш оттук, ще отидем да изберем една.

Бахар се усмихна, но нищо не каза. Скръсти малките си ръчички под гърдите и след като помисли малко, заговори:

— Спомняш ли си… След операцията на рамото ти, преди да излезем от болницата, се запознахме с една възрастна болна жена и сина й.

Джем не можа веднага да си спомни. За кого ли говореше?

— Не мога да си спомня.

— Нали бяха сложили една възрастна жена на легло в съседната стая. Паднала, счупила си крака. Когато излизахме, се наложи да попитаме лекаря за нещо и тъй като лекарят беше в нейната стая, помолихме за разрешение и влязохме.

— Ааа, да, спомних си. Жената беше болна от болестта на Алцхаймер.

— Да. Не съзнаваше дори какво я е сполетяло.

Замълча. Изморяваше се, като говореше. Телцето й беше като на птичка. Опитваше се да поема дъх, а гърдите й бързо се повдигаха и спускаха под чаршафа.

— Колко се изплашихме, колко мъчно ни стана заради тях. Спомняш ли си какво си обещахме?

Джем не разбираше какво иска да каже Бахар.

— Щом не си спомням казаните думи и дадените обещания, значи все още не съм добър.

Тя пак се засмя. В момента, в който се засмееше, лицето й така просветваше, че на Джем му се струваше, че след малко ще стане от леглото, силно ще се прегърнат, ще се хванат за ръце и ще си отидат вкъщи.

— Бяхме си обещали, ако един ден изпаднем в подобно състояние, ще си помагаме един на друг.

Той си спомни. Бахар довърши мисълта си:

— Ще си помогнем един на друг, за да си отидем заедно от този свят… Ще си помогнем да умрем… — Млъкна. Възцари се дълбоко мълчание. — Обещахме си.

Обърна глава и погледна Бахар в очите. Странна светлина проблясваше в черните й очи.

— Знаеш, че не умея да спазвам обещанията си — каза Джем.

— Да, както и че досега не изпълни нито едно от обещанията, които ми даде…

Преглътна. За да смени темата, извади от чантата си една книга и я подаде на Бахар. Тя с усмивка взе книгата и започна да прелиства страниците.

— „Малкият принц“. Любимата ми книга.

— Да, подари ми я преди много години.

— Спомням си. Като видя корицата, ме попита детска книжка ли съм ти купила?

— Прочетох я, защото ти настоя да я прочета.

Смееше се, когато казваше това. С насълзени очи погледна в уморените очи на Бахар.

— Ще ти призная даже, че едва наскоро я прочетох. Тогава си бях помислил, че е някаква глупава книга, и затова не я прочетох.

Джем си бе обещал, че няма да плаче, но едва се сдържаше.

— Аз съм Малкият принц от приказката. Който опитомява лисицата… А ти си розата… — Млъкна. Почака няколко секунди, за да не позволи на сълзите си да потекат. — Нали и розата беше опитомила принца; ето че ти ме опитоми. Цветът пепел от рози за мен някога не означаваше нищо. Но винаги, когато видя този цвят, си спомням за теб. Заради теб всяка сутрин слушам Моцарт и Бетховен.

— Накрая неопитоменият се опитомява…

Бахар не можеше да възпре сълзите си.

Джем знаеше, че този момент няма да се повтори. Думите без желание излизаха от устата му:

— Другите рози са красиви, но те не служат за нищо. Човек няма да им отдаде сърцето си. Разбира се, някой случаен минувач по пътя може да каже, че друга роза е по-красива от моята. Но у моята роза има нещо, което я прави по-важна от нея. Времето, което съм изразходвал за нея. Защото тя е, която поливам всяка сутрин. Тя е, която пазя от вятъра. Тя е, която почиствам от гъсениците. Тя е, за която се ослушвам, когато хленчи, хвали се и даже когато мълчи. Защото тя е моята роза.

— Научил си я наизуст.

Бахар се разрида.

— Почти всяка вечер я четях.

Въздъхна и продължително я изгледа. Нали има моменти, когато се чувстваш като че си в друго време, в друго измерение, на друга планета? Този момент бе точно такъв. Като че ли се бяха измъкнали от телата си, само душите им бяха останали. В този момент Джем разбра, че са се слели духом с Бахар. Започна да гали оредялата и мокра от потта коса. Полекичка докосна нейното отслабнало, състарено, но все още бяло лице. Прокара пръсти през напуканите й устни.

Не искаше техният избор да има такъв край. „Ах — си каза, — ах, да знаех, ако само можех в началото да предположа.“ Колко странна бе младостта! Човек не може логично да разсъждава, когато кръвта му кипи. Иска бързо да живее, защото чувства, че изпуска живота. Скача от един човек на друг човек, от едно тяло на друго…

Научени бяха, че всичко може да се купува. Не отделяха време един на друг, не полагаха усилия за да се опознаят. Едва когато остарееха, разбираха, че истинската обич не се купува, че е единственото нещо, което не можеха да притежават. Точно като него.

Взе малките ръце на Бахар, поднесе ги към устните си и продължително ги зацелува. В душата му се сливаха щастието и мъката. Постави главата си върху гърдите на малката жена, на която причини големи страдания, като не изпълни нито едно от обещанията си, и остана така. Знаеше, че вече никого няма да обича по този начин… Както и че никога повече няма да бъде обичан по този начин…

44.

Истанбул, март 2010

Разтърка очи и се опита да ги отвори. Като че очите й бяха пълни с олово. Слънчевият лъч, който едва влизаше през отворената цепнатина, се заби в очите й, като че бе отровна стрела. Събра всичката си сила и отново опита. Точно насреща си видя Джем, който спеше. Отначало видението бе неясно, но постепенно започна да се прояснява. Да се събуди означаваше, че отново ще започне да изпитва болките, които бе невъзможно да се опишат. Опита се да се повдигне в леглото, но усилията й бяха напразни. Никога досега не се бе чувствала така уморена, толкова безсилна. Като че в продължение на много седмици не бе спала. Майка й не беше в стаята. Дали са разговаряли с Джем? Изведнъж си помисли какво ли му е казала майка й, която заради стореното на дъщеря й изпитваше към Джем гняв, какъвто тя никога не бе изпитвала. Изплаши се. „Надявам се, че не са се срещнали“ — си помисли.

Поглеждайки към знаците и цифрите върху поставения до леглото й апарат, които светваха и угасваха, си помисли, кой можеше да каже, че така ще стане. Би се изсмяла, ако само преди няколко месеца някой й беше казал, че отново ще бъдат заедно с любимия мъж, с човека, заради когото някога бе готова на всичко. Но той бе тук! Точно до главата й, чакаше я. Спомни си моментите, когато ставаше и го наблюдаваше, докато спи. Наблюдаваше го, за да не забрави нито една от чертите на лицето му. Като че бе предчувствала какво ще стане. Кой би могъл да знае, че историята ще свърши по този начин?

Беше щастлива. Пак на нея се падна да наблюдава мъжа, разхождащ се из коридорите на дълбокия сън, който й помогна щастливо да прекара последните си дни. Дълго гледа изострилите се от времето черти на лицето му, дълбоките бръчки, оформили се около очите, устните, които изглеждаха напрегнати, като две ленти, косата, която въпреки че бе посивяла, пак беше красива и привлекателна, късо оформената брада… Сега имаше много по-голяма нужда, за да го запомни. Дали съществуваше отвъден живот. Така де, сигурно пътуването на духа беше много по-дълго отколкото един обикновен живот.

Вече много отчетливо чувстваше болката. Досега не бе я чувствала така силно. Дали отминаваше въздействието на лекарствата? Студена пот се лееше от тялото й. Образите отново се замъглиха. Гласовете, които чуваше, се отдалечаваха. Всичко около нея започна да потъмнява. Гърдите й бързо започнаха да се повдигат и спускат. Болката бе много силна. Като че ли един голям кинжал разпорваше гърдите й. „Господи, какво е това!“ — простена. Мислеше, че гласът й се чува, но бе толкова слаб, че тя самата не го чу.

Внезапно дочу стъпки и викове, идващи отдалеч. Не различаваше чии са силуетите, появили се току до главата й. Изведнъж забеляза един лъч светлина на тавана на стаята, който постепенно потъмняваше. Поиска да повдигне ръката си и да го хване, но бе толкова безсилна, че не успя. Лъчът нарастваше и от мъничко светещо парче се превърна в огромен тунел. Погледът й се заслепи от светлината в тунела. Ако не бяха тежестта на тялото и болките, можеше да улови този светлинен път.

Върху тялото си почувства ръцете на една жена, която седеше до леглото й и като че се провикваше от много отдалеч. Усмихна се. Болките й намаляваха, чувстваше като че ли съблича от себе си една много тежка рокля. Наоколо бе станало тъмно като катран. Виждаше се само онзи лъч, който струеше върху нея. Почувства се лека като птичка. Не приличаше на никое досега изпитвано чувство. Изпълни я огромна радост. Отивайки бързо към светлината в тунела, изведнъж се видя долу. Лежеше в леглото със затворени очи. Изглеждаше измъчена и изпитваше силни болки. Сред хората с бели престилки, които се суетяха около нея, внезапно забеляза Джем. Застанал в един ъгъл, плачеше с глас. Една медицинска сестра се мъчеше да го успокои, запретваше ръкава му, за да му постави инжекция. Той непрекъснато повтаряше:

— Не ме оставяй, не си отивай! Не ме оставяй!

Спря изведнъж. Прииска й се да изтрие сълзите, но не можа. „Аз не си тръгнах, като те оставих, а само поисках да напусна това тежко, измъчващо ме тяло — й се искаше да каже, но гласът й не се чу. — Нима мога да те оставя? Животът ми премина в очакване на твоето идване. Очакването ме поддържаше жива. Възможно ли е въобще човек да остави някого, когото обича, и да си отиде? Не забравяй малкия принц! Аз няма да умра. Само ще ти изглеждам като умряла. Нощем ще ти се усмихвам от една от звездите в небето. И тъй като няма да знаеш на коя звезда съм, ще ти се струва като че ли всички звезди ти се усмихват.“

Чу Джем, който викаше, паднал на колене. Бе непосредствено до главата й, но не го виждаше.

— Моля ви се, спасете я, спасете я, моля ви се! Прости ми, Бахар, прости ми, прости ми, прости ми…

Докато той повтаряше тези думи, една медицинска сестра със събрана на кок коса и приветливо лице го настани на един фотьойл. Джем продължаваше да плаче. Постави ръцете си върху нея, но Бахар не ги чувстваше.

— За какво да простя, че аз никога не се отказах да те обичам! Когато човек обича, каквото и да се е случило, на каквито и изпитания да са били подложени, той пак продължава да обича! Аз отдавна ти простих!

Искаше да каже всичко това, но разбра, че няма да я чуе. Въпреки това продължи да говори. Джем внезапно престана да плаче. Като че бе чул нейния глас. Обърна главата си към нейната страна. С насълзени очи го изгледа продължително. Колко красиви бяха очите му. Като че зелени и жълти светлинки преминаваха през тях. „Боже, добре че си ми го изпратил! — помисли Бахар. — Ако не го беше изпратил, щях да си замина от този свят, без да съм изпитала такава любов.“

Навремето някой я бе попитал кое е по-важно, да обичаш или да бъдеш обичана. Тогава отговори, без да се замисли. Разбира се, че да бъдеш обичана, каза. Човек не бива да умре, без да е почувствал, че е обичан. Но сега съзнаваше, че верният отговор не е този. Важното е да обича. Само любовта може да накара човек да обикне, защото е човек, да го накара да заобича живота и да живее, обичайки. Любовта беше способна дори в най-тежките моменти да показва красотата на живота.

… Отново почувства онази страхотна болка в тялото. Беше непоносима. Гласовете, образите започнаха да се проясняват. Успяваше да различи сенките, които се въртяха наоколо. Страхотна болка пронизваше гърдите й. Бе по-страшна от предишния път. Като че всичките й кости се бяха счупили. Крещеше от болка, но викът й не се чуваше. Малко по-нататък видя Джем. Сълзите се лееха от очите му.

— Слава на тебе, господи — повтаряше непрекъснато.

Погледна пак към онези красиви очи, докато я настаняваха на носилката и бързо я отвеждаха на друго място.

— Ах, любими, да знаеш само как боли…

След това всичко потъна в катранен мрак…

45.

Истанбул, март 2010

Луната се отразяваше в локвите. Той крачеше бързо по улиците с ръце, пъхнати в джобовете на дебелото палто. Малко по-нататък чу мяукането на една котка. Звукът разкъсваше тъмнината на нощта и приличаше на писък. Не обичаше да върви по улиците в този час. Група момчета, които вдишваха лепило, със замъглени очи бяха изгледали този изплашен мъж, за щастие нито едно не остави заниманието си и не тръгна след него. Вървеше към къщи и се обръщаше назад, за да види дали не го преследват. Къщата му беше на съседната улица. Ускори крачки и пристигна пред кооперацията, чийто вход се осветяваше от уличната лампа. Отдъхна си с облекчение и влезе вътре. Натисна копчето на асансьора, но той не дойде. Беше намерил време да се повреди! Не стига, че бе вървял толкова дълго, но сега се налагаше да изкачи не знам колко си стъпала.

Когато стигна на последното стъпало, почти не му бяха останали сили, за да позвъни на вратата. Краката му трепереха. Провикна се към жена си, която му отвори вратата:

— Зейнеб, донеси ми нещо за пиене. Измръзнах.

Зейнеб, която бе наметнала набързо халата върху нощницата, се затича към кухнята и след като се върна с поднос с две чаши, заговори:

— Изпих няколко кафета, докато те чаках. Затова имаше готово. — Остави каната с кафе на масичката и попита: — Е, Синан, какво стана, разказвай, ще умра от любопитство.

Той отпи глътка от горещото кафе, топлината започна да се разлива по тялото му. Облегна се назад, потърка лицето си с ръце и започна да говори:

— Не ми разрешиха свиждане с него. Ще остане в затвора. Разговарях с бате Хасан. Той ще му бъде адвокат. Утре щял да разговаря с още няколко души. Целта е да издейства да бъде отменена мярката за задържане, но изглежда трудно.

— Добре де, но как е станало? Какво е направил? Защо го е направил?

— Не знам подробностите. Не разказал много и на бате Хасан. Само повтарял: „Този път удържах на думата си.“ И знае само това, което му разказали полицаите и болничните служители.

— Какво са разказали? Хайде, говори, Синан! Не ме измъчвай!

— От деня, в който влязъл в болницата, въобще не се отделил от леглото й! Когато някой близък на Бахар идвал на свиждане, отивал в кафенето и след като изчаквал да си тръгне, пак се връщал при нея. Тюлин ходила няколко пъти. Видяла, че е много нещастен.

Спря. Не можеше да повярва, че това е краят на тази история. На съдбата не можеше да се попречи, понякога е съкрушаваща. След малко продължи да разказва:

— Състоянието на Бахар било много тежко, когато я откарали в болницата. Поначало много късно открили заболяването й. Първите няколко дни можела да говори. Но след това състоянието й се влошило и когато болките станали нетърпими, започнали да й слагат морфин. Джем непрекъснато бил до нея. Една нощ състоянието й много се влошило, звукът на апарата, към който била свързана, отеквал в коридорите на болницата. Сърцето й спряло. В този момент Джем изгубил съзнание. Веднага я откарали в интензивното.

Протегна се и взе една цигара от дървената табакера, приготвена специално за гости. По принцип не пушеше, но не издържа и реши да запали една. Продължи да говори:

— Дни наред Джем седял пред интензивното. Очаквал добрата новина. Казали му да си отиде, но той заявил на лекарите, че няма да си тръгне, докато Бахар е там.

Смукна от цигарата и тъй като не искаше Зейнеб да види насълзените му очи, продължи да говори с наведена глава:

— Един ден му се наложило да излезе за малко. Когато се върнал, видял раздвижване пред стаята. Там била майката на Бахар, която горко се вайкала. В същия момент дошъл един лекар и им казал, че повече нищо не могат да направят, освен да чакат. Можело да продължи седмица или месец, казал лекарят. Единственото, което я поддържало, бил апаратът. Трябвало да бъдат силни, казал той и си отишъл.

За да разведри атмосферата, Зейнеб отново напълни чашите с кафе и седна срещу Синан. Тя нямаше представа какво бе означавала Бахар за Синан. Той бе простил на Джем, но след този ден тримата никога не се събраха заедно. Съзнателно отбягваха това, като че ли си бяха дали дума.

— Как го арестували? Къде го задържали? — попита Зейнеб.

— Медицинските сестри го намерили до апарата. Държал щепсела в ръце и непрекъснато повтарял: „Този път удържах на думата си.“ Отначало му дали успокоително, след това дошли полицаите и го отвели. Майка й викала след него: „Рожбата ми си отиде заради тебе.“

Зейнеб дълбоко въздъхна, въпреки че не познаваше Бахар.

— Жалко — каза, — смъртта ги раздели тъкмо когато отново се намериха.

Синан кимна и избърса с ръка сълзите си.

— Забраняват свиждане на всички, които не са роднини на Джем. Лошото е, че той си няма никого. Аз съм най-близкият му човек, но не мога да отида на свиждане, защото нямаме родствена връзка. Бате Хасан ще се опита да направи нещо.

— А кога е погребението?

— Погребали са я. Утре ще отида да посетя гроба й.

— Жалко… Защо са се разделили?

Синан въздъхна. Как да разкаже всичко това на Зейнеб? Ще го разбере ли, ако й каже, че страхът от обвързване ги докара до това положение?

— Заради страховете на Джем… Защото, бягайки от страховете си, не намери смелост да приеме действителността…

— Какъв ли страх е бил неговият?

Зейнеб познаваше Джем, но така и не го опозна истински.

— Страх от обвързване…

Тя наметна върху Синан одеялото, което донесе отвътре. В същия момент той осъзна, че му е студено. В този живот няма нищо по-хубаво от това човек да си има някой, който знае какво чувства, какво изпитва, преди даже той самият да е забелязал. Джем много късно бе разбрал това. Всичко бе свършило, когато го осъзна. През мокрото стъкло на прозореца дълго наблюдава светлините на Истанбул. Беше благодарен, че има семейство.

Замисли се за Джем. Какво ли правеше в този момент, какво ли чувстваше? Възможно ли бе, когато обичаш някого така силно, да изключиш апарата, който го свързва към живота? Дали това можеше да направи само някой, който силно обича? Как ли би постъпил на мястото на Джем? Почувства остра болка. Това бе най-страшното състояние, в което можеше да изпадне човек. Какво ли би поискал от жена си, ако и той изпитваше подобни болки? Отговорът блесна като светкавица. Разбира се, че ще поиска да сложи край на болките му. Когато даже не беше в състояние да го изрече… Когато единственият диалог между живота и смъртта се намираше в края на един апарат…

Какъв странен механизъм бе човешкото тяло в такъв случай. Мозъкът бе умрял, но сърцето продължаваше да живее. Дишането, както и другите функции бяха работа на мозъка, но той не бе господар на сърцето. Сърцето бе господар на самия себе си. Въздухът, който пълнеше дробовете, се подаваше от една машина, но в крайна сметка сърцето продължаваше да тупти според собствените си заповеди. Единственото, което можеше да се направи в подобни случаи, бе да се изчака спирането на сърцето. Понякога спираше след седмица, друг път — след месеци, но хората предпочитаха да чакат до края. „Всеки мисли за себе си — промърмори. Искат да привикнат към тази смърт!“

Отново изтри с ръка сълзите си и помисли, че разбира Джем. Бе наясно, че направеното изискваше голяма смелост и любов. Но на никого не можеше да го каже… Защото никой не можеше да разбере връзката между смъртта и любовта, освен влюбените…

46.

Истанбул, януари 2011

Дълго гледа снимката, измачкана от постоянното изваждане и поставяне в портфейла. Докато прокарваше пръсти върху снимката, помисли какво ще прави, ако излезе оттук. Въздъхна и се усмихна горчиво. След толкова месеци да се върне вкъщи! Но какво ще прави там? Отново щеше да остане насаме със своята самота. Не помнеше как са преминали последните месеци. Нямаше вече никакво значение къде се намира, как се чувства. Единственото, което можеше да прави, бе да мисли. Да обмисля всичко, за което в продължение на много години не бе искал да мисли… Всяка нощ сънуваше все същия сън. Всяка нощ едно и също отекваше в главата му:

— Заради мен! Заради мен!

Изпитваше съжаление и чувство на вина. Непрекъснато пред очите му оживяваха призраците на отминалите спомени. Понякога само един кадър, друг път следващи един след друг и веднага след това последните думи на Бахар в болницата. Започваше да се чувства като след удар от силен юмрук. Какво ще последва? Как ще продължава да живее с това чувство на вина?

Размисли върху случилото се сутринта в съдебната зала. Поеха на разсъмване по пътищата. Въпреки че не бе установил близки отношения със затворниците в килията, всички му даваха кураж, изпратиха го с песни.

В началото някои никак не харесаха този мълчалив, постоянно умислен мъж, защото виждаха, че ги превъзхожда, но може би заради това, че не говореше много и не се намесваше в нищо, започнаха да изпитват уважение към него. Не знаеше коя е причината за това уважение. Може би бяха разбрали, че престъплението му е различно от техните.

Мислеха, че ще го пуснат след днешното, трето дело. Но ако го пуснеха, какво ли щеше да се промени? Нищо… Всъщност нямаше никакво значение дали един вече мъртъв човек е на свобода. Те не знаеха това. Всеки бе разказал своята история. Колко много истории имаха хората. „Колко много са искали да разкажат тези истории“ — помисли тогава. Всеки се надяваше, че като сподели, ще се освободи до известна степен от болката си. Разказвайки историите си, искаха да се отърват от призраците, обкръжили ги като в железен обръч.

Нищо не го интересуваше, докато пътуваха към съда в старата, смърдяща затворническа кола. Помисли, че за него няма бъдеще. През целия си живот човек все говори за бъдещето, като че то никога няма да дойде. Но един ден внезапно се събуждате и виждате, че бъдещето ви отдавна е тръгнало към миналото…

Затова вече нищо не го интересуваше. Нехайство, предизвикано от факта, че отдавна е изконсумирал онова, което е очаквал в продължение на много години.

Господин Хасан бе много развълнуван. Сякаш не бе водил безброй дела през годините. Говореше му, че трябва да е спокоен, но всъщност самият той имаше нужда от успокоение. Горкият непрекъснато бършеше потта от кръглото си лице, обградено от оредели коси.

Джем не чуваше нищо от онова, което се говореше в съдебната зала. Пред очите му беше онзи последен поглед. Не беше ли се появила изведнъж една усмивка? Една неопределена усмивка на устните й. Да, да, сигурен бе, че е видял. Или умът му започна да смесва реалността и халюцинациите? Гласовете се засилваха, засилваха и като че бяха станали неразбираеми.

В този момент всички в залата станаха на крака. Една ръка придърпа отзад сакото му и като се опитваше да го обърне с лице към залата, го накара да стане на крака. Леко се обърна назад. Видя очите на Синан. Той му вярваше. Съдията с голо теме и с оредели бакенбарди прочете решението. Трябваше да остане в затвора, докато пристигне заключението на вещото лице от Съдебна медицина и се изслушат свидетелите. И предишното заседание бе отложено за днес поради същите причини.

Господин Хасан радостно дойде при него, прегърна го и развълнувано заговори:

— Господин Джем, майката на Бахар оттегли обвиненията си… Това е добре за нас.

Раната в сърцето му отново се отвори. Една майка казваше, че му е простила, въпреки че бе причинил толкова мъки на чедото й. Разговаряла с лекарите, изчакала поне малко да премине мъката й и в същото време направила равносметка на станалото. Но беше ли достатъчно всичко това, за да прости на самия себе си? Не изпитваше и капчица съжаление заради стореното. Ако се наложеше, пак би го направил. Но самият той бе причината Бахар да се разболее! Затова не си прощаваше!

Взе цигара от сребърната табакера, която извади от джоба си, и я запали. Замисли се, докато гледаше образувалите се кръгчета от дима. Колко странно беше, че човек късно разбира стойността на онова, което е притежавал. Още по-странното бе, че сега търсеше онова, което преди го нервираше, дразнеше, не му харесваше и предпочиташе да не го върши. В такива моменти човек разбираше, че дребните неща, от които се оплакваше, всъщност правят живота перфектен.

Надигна се и седна по турски. Веднага до него се приближи младият човек, лежащ на горния нар, чието име бе Ръза. В очите му сега имаше мъка. Попита:

— Бате, може ли да седна?

Джем кимна. Потупа леглото и отговори:

— Ела, разбира се.

Възможно ли е човек да се състари само за няколко месеца? Като че можеше. Като че от онзи ден за него времето се движеше различно. Минаваше бързо, много бързо. Колкото по-забавени бяха възприятията, толкова по-бързи бяха следите, оставени по тялото от изтичащото време.

— Бате, ти обичал ли си някога?

Джем дълбоко въздъхна. Ясно му бе какво измъчва младежа, но едва след най-тежките уроци човек се научаваше да цени истинската любов.

— Обичах. Много обичах.

Младият човек смукна дълбоко от цигарата си и заговори:

— Нали понякога човек не разбира, че обича някого. Ядосва се. Дори идва момент, в който казва, че не иска да я вижда. — Млъкна. С наведена глава се взираше в цигарата си. — Но после идва ден, в който осъзнаваш, че обичаш. Изведнъж не можеш да разбереш причината, казваш си откъде се взе сега това.

Джем се усмихна на младежа.

— В този момент не можеш да намериш друг, който да те разбира по-добре от мен.

Младежът тъжно се усмихна. Засмееше ли се, се показваха белите му зъби. Бе с чисто лице, тих, затворен в себе си. Беше в затвора, защото намушкал един човек. Скарал се с един младеж, който се задявал със сестра му, и го намушкал с нож. Наранил го, но човекът не умрял. Не съжаляваше за стореното.

— В нашата махала имаше една девойка. Много ме обичаше, разбираш ли? Такава една слабичка като вейка. И все с насълзени очи. Казва се Серап. Понасяше каквото и да й кажа, не мога да си изкривя душата. Много измъчих това момиче, бате. Измъчих го и го оставих.

След тези думи отново замълча. Замисли се как да продължи. Загаси цигарата и извади от джоба табакерата си. Взе една и предложи друга и на Джем.

— Оттогава измина много време. От време на време си спомням, но не искам да мисля за нея. Защото когато си спомня за нея, си спомням и нещата, които й причиних.

Замълча и вдигна глава. Погледна към насъбралите се около масата и продължи да говори:

— Вчера майка ми дойде на свиждане. Предаде ми поздрави от Серап.

Гласът му трепереше, но продължаваше да говори, за да не заплаче. Помълча и отново заговори:

— Родителите й се връщат в родния край. В Истанбул не можели вече да се препитават. Аз сега я оцених. Но вече нищо не мога да направя, бате.

Джем искаше да разкаже много неща на младежа. Но в този момент за него бе много трудно да говори за неща, за които години наред се страхуваше даже да мисли. Сложи ръка на гърба на младежа.

— Никога за нищо не е късно. Особено, когато си млад. Като излезеш, ще отидеш и ще я намериш. Помоли майка си да й каже. Или можеш да й пишеш. Човек по-лесно се разкрива, когато пише, не забравяй това.

Лицето на младия човек светна.

— Правилно казваш, бате, най-добре е аз да й пиша. Въобще не съм се сетил за това досега.

Докато младежът бързо отиваше към леглото си, Джем погледна към малкото прозорче с решетките, откъдето се виждаше късче небе. „Младежът е късметлия“ — си каза. Защото рано бе намерил у себе си смелост да се изправи пред чувствата си. В неговия живот не бе късно за нищо.

Хората, които са в края на пътя, винаги завиждат на онези, които са в началото. Но много пъти завистта им не е заради младостта. А завиждат, защото нямат време, за да поправят сторените грешки. Джем много искаше да беше осъзнал по-рано някои неща, да можеше по-рано да се изправи пред себе си.

47.

Истанбул, януари 2011

„Човек може да се почувства свободен и като се откаже от любовта.“ Това бе ирония по отношение на положението на човек, който години наред е повтарял това, но в края на живота си именно заради него се оказа в това положение. Една бездънна самота. Тъмнина. Състояние, което по задушаващ начин се задълбочава с неодушевените вещи, с глухите стени. Ако протегнеше ръка, нямаше кой да я хване. Значи колкото по-млад забележиш любовта, толкова по-късно ще откриеш съжаленията. Млад ли, засмя се изведнъж, докато ръцете му си играеха с чаршафа, който бе станал сив. Млад ли се смята човек, който наближава четирийсетте години? В крайна сметка нямаше никаква връзка между начина на живот, при който в продължение на много години отричаш истините, и възрастта. Ето, каза си, младежът, който е на горния нар, е много млад, но отрано е успял да се изправи пред голямата истина на живота.

Повдигна глава и без да изпуска от ръцете си чаршафа, огледа тези мръсни стени зад затворените врати; хората, които лежаха върху отдавна изгубилите цвета си железни нарове; вещите, от които се излъчваше миризма на мухъл. В себе си чувстваше нещо, което бе по-силно от чувството на вина и от съжалението. Дълбок копнеж. Това бе такъв копнеж, за който знаеше, че никога няма да стихне и ще отнема цялата му енергия. Копнеж не по изживяното, а по неизживените неща. Чувство за вина, съжаление и копнеж. Трите предизвикаха непоносимо поражение. Може би това бе израз на нежеланието да се движиш, да поемаш дъх даже, в основата на който е отказването от всичко. Само преди няколко години се развличаше с онези хора, които имат притеснения. Подиграваше се с онези, които му досаждаха. В интерес на истината в редки мигове ги разбираше, виждаше истината, но пак ги отхвърляше. Обявил бе за безперспективни, неудобни и посредствени хората, които го задушаваха, но все пак живееше с тях.

Пъхна ръката си под леглото и взе оттам тенекиената кутия с нарисувани ангели на капака. Дълго се взира в нея. Адвокатът му я бе донесъл преди няколко дни. Каза, че я изпраща майката на Бахар. В кутията имало вещи, които принадлежали на него, казала тя на господин Хасан. Джем изненадан отвори кутията. В нея имаше изсъхнали листа от рози, бордните карти от пътешествията, които заедно бяха направили. Билетите им, когато бяха ходили заедно на кино или на театър… Няколко снимки от щастливите моменти от живота им… И листчета с оръфани краища. Когато ги прочете, установи, че са неизпратени писма. Бяха написани след онази ужасна вечер…

Написаното го изправи пред онази неизразена никога истина. Най-важната! В писмата, които държеше, се съдържаше очевидността на онова, за което не преставаше да мисли всеки ден през последните години… Прочете отново редовете върху започналите да пожълтяват хартийки. Потисна обзелото го желание да заплаче. Сега щеше да направи само необходимото.

Изправи се и провери дали има някой наоколо. Оглушителни хъркания се чуваха отвътре. Обходи всички нарове, за да се увери, че всички спят, и тръгна към желязната врата с шпионка. Погледна през шпионката и видя седналия на масата надзирател, който гледаше в екрана на поставения на масата малък телевизор и се смееше. Наближаваше четири часът. След малко надзирателите щяха да се сменят. Дежурният щеше да се качи горе, а на негово място щеше да застъпи друг. Оставаха пет или десет минути. „Това време ми е достатъчно“ — помисли. Беше решил да стане господар на съдбата си, докато вътре спяха така дълбоко. Щеше да заповяда на съдбата, която го ръководеше досега. Тази нощ бе неговата нощ. Ще се опълчи, ще промени течението и ще утоли копнежа си.

Върна се и седна на нара, за да изчака отиването на надзирателя на горния етаж. Животът му вече бе един филм. Гледаше себе си. На лицето му се бе изписал странен израз. Миг, изстудяващ вътрешно човека, спокоен до неузнаваемост, миг, в който нещо или всичко спира. Продължаваше ли да бие сърцето му? Изпращаше ли сърцето кръв към тялото? Паднал на колене, се облегна на ръце. Като че всичко бе само черно и бяло. Краищата на пръстите му замръзваха. От една страна, огън изпълваше гърдите му, а от друга, пръстите му бяха студени като лед. Ударите на сърцето ли бяха тъпаните, които бумтяха в мозъка му? Колко нарядко, но колко силни бяха. Като че се издигаше. За пръв път се виждаше така.

Затвори очи и му се прииска преди да тръгне на това странно пътуване, да запечати всеки миг в паметта си. Представи си Бахар. Искрената й усмивка, очите, които гледаха, като че ли всеки момент ще се разплаче, думите, които му говореше, когато го прегръщаше с нежните си ръце. Сега искаше само да побърза. Много години я беше накарал да го чака, вече трябваше да отиде при нея.

Направи примка от чаршафа и го завърза за крака на тежкия нар. Ръцете му не трепереха. За пръв път в живота си беше решен да направи нещо. Провери внимателно дали примката е здрава и след това легна на циментовия под в килията. Надяна примката на врата си и я стегна. Бе точно. Приготвил бе всичко необходимо за пътуването. За момент погледна към тавана. След това затвори очи, за последен път пое дъх. И изведнъж с пълна сила стегна омотания около врата му чаршаф. Чувствайки, че цялото му тяло изтръпва, го завладя щастие. След малко пътищата им щяха да се слеят. Вълнуваше се, като че за пръв път щяха да се видят. Искаше отново да я види, отново да постави ръката си на лицето й и да я гледа дълго-дълго. Намислил си бе един живот. Живот на друго място, където ще присъства Бахар. Това бе, което трябваше да направи, дори Бахар да не беше там. „И аз така обичах — си каза. — Не съм длъжен да обичам друга, нали? И аз я обичах. Много я обичах.“

Изведнъж един светъл лъч се появи на тавана. Уголеми се и се превърна в голям тунел. Тунел от светлина! Като че нямаше край. Като място, където цари вечна пролет. Изведнъж разбра, че са изчезнали сковаността и тежестта, които изпитваше, болката във врата. Не помнеше никога преди да е изпитвал такова спокойствие. Изпита желание да тръгне от онази светлина към тунела. Прииска му се да се докосне до онзи безкрай. Издигна се към него. В края на тунела изведнъж видя очи, които усмихнато гледаха към него. Разтворила ръце, тя го чакаше.

„Вече ще бъде различно!“ — каза, докато се устремяваше, държейки в ръце писмото на Бахар. Стисна. Стисна. От писмото взе силата, смелостта. От писмото, което Бахар никога не изпрати.

Бахар се усмихна. В този момент Джем изведнъж видя цвета на нейната усмивка. Бе пепел от рози.

Любими,

Възможно ли е човек да чака някого цял живот? Ако ме бяха попитали, преди да те познавам, щях да кажа не. Но като извежда пред човека все неща, в които не е вярвал, животът го подлага на изпитания с въпросите, които съдържат големите отговори.

Да чакаш в продължение на много години. Да чакаш, без да произнесеш нито дума, без даже за миг да го видиш. И да пресмяташ времето, докато го чакаш. Докато те чаках, броях минутите, часовете, годините, които ми се струваха безкрайни. Кой знае, може би очакването ме поддържаше жива. Може би това е, което наричат любов. Да не се отказваш да чакаш някого даже когато мислиш, че той никога няма да дойде.

Спомняш ли си въпроса, който ти зададох преди много години? Ще свърши ли любовта ни, ако не ме виждаш. Погледна ме изненадано и каза, че нищо не е в състояние да се съпротивлява на времето. Аз продължих, може би въпреки теб самия. Ти бе моята незарастваща рана, колкото и да охладняваше… Ти бе трънче в душата ми, което не можеше да се извади.

Но виж, че времето, което е господар на всичко и което може да те накара да превиеш врат, е безсилно пред любовта. Времето не може да властва над любовта. Единствено любовта е в състояние да му се противопостави.

Но колкото повече любовта се съпротивлява на времето, толкова повече побеждава човешкото тяло. Моят живот свърши. Този път любовта победи над времето.

Човек през целия си живот изпитва любопитство по непознатите неща, все иска да узнае какво ще стане утре. Като че ще е в състояние да промени нещо, ако знае какво ще се случи. Едва в последните си дни аз разбрах моята съдба. Моята съдба е била да те обичам. Да обичам само теб. Да те обичам, като оставя всички и всичко.

Когато четеш тези редове, аз ще бъда далеч. Само малко далеч. За да те обичам, няма нужда да бъда винаги до теб, да те виждам всеки ден.

Бъди много щастлив. Нека всеки преживян ден ти бъде подарък. С всичките си клетки чувствай живота до мига, когато ще затвориш очи и ще дойдеш при мен. Не се обвинявай за нищо. Любовта има свои правила. Кой каквото ще да казва, кой както си иска да си спомня за нас, но ние успешно издържахме изпита на любовта. Щастлива съм. Обичах, бях обичана.

И тъй като телата ни са нашите временни жилища, аз ще те очаквам в онова непознато, истинско жилище на небето. Ще продължа да те обичам със същата любов дори и да не те виждам. Ще го почувстваш.

Бахар

Р.S. Благодаря, че ме остави свободна за безкрая. Сигурна бях, че този път ще удържиш на думата си.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.